Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») в особі уповноваженого представника адвоката Харченка Олега Миколайовича звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач »), за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору [INFO] , Військової частини [NUMBER] (5 ОШБр), про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти (грошове забезпечення) його батька, [PERSON] в сумі 275 287,44 грн. Позовні вимоги мотивував тим, що відповідачем [PERSON] внаслідок її неправомірних дій було безпідставно отримано належні до виплати Позивачу [PERSON] грошові кошти грошове забезпечення його батька-військовослужбовця [PERSON] у зв`язку з його загибеллю при виконанні військового обов`язку із захисту Батьківщини в сумі 275 287,44 грн. Зокрема, як зазначено представником Позивача, [PERSON] , [INFO] , який народився від шлюбу [PERSON] та [PERSON] , при народженні було встановлено діагноз «дитячий церебральний параліч», в подальшому встановлено І групу інвалідності з приміткою «потребує постійної сторонньої допомоги та догляду, частково залежний від сторонніх осіб». У зв`язку з цим, як зазначено в позовній заяві, Позивач, як інвалід з дитинства, незалежно від його віку, мав першочергове право на отримання грошового забезпечення військовослужбовцям у разі їх смерті (загибелі) після смерті його батька [PERSON] на підставі пункту 1 розділу ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказ Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, яке одноособово отримала Відповідач [PERSON] . Крім того, представник Позивача також покликався на те, що додатковою підставою для пріоритетного перед Відповідачем отримання зазначеної виплати грошового забезпечення батька-військовослужбовця [PERSON] є перебування його на утриманні батька [PERSON] . В судових засіданнях представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представником Відповідача [PERSON] на адресу суду подано відзив на позов, у якому сторона Відповідача проти позовних вимог заперечила та просила відмовити в їх задоволенні. Зокрема, заперечуючи проти позову, представник Відповідача зазначила про те, що [PERSON] , яка є рідною матір`ю загиблого військовослужбовця [PERSON] , на законних підставах (Наказ командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 19.03.2023 року) отримала 27.04.2024 року належне її сину-військовослужбовцю [PERSON] грошове забезпечення. При цьому, представник Відповідача звертає увагу на те, що ні наказ командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 19.03.2023 року щодо виплати грошового забезпечення Відповідачу, ані дії (бездіяльність) військової частини, ані відмова у проведенні виплати (перерахунку) станом на час розгляду справи у встановленому законом порядку не оскаржувалися. Крім того, у відзиві на позов представник Відповідача покликається на те, що згідно пункту 1 розділу ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказ Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, не особисто Позивач [PERSON] , а його законний представник (опікун чи піклувальник) в разі їх наявності мали б право на відповідну виплату. Зазначає, що доводи Позивача про його перебування на утриманні батька [PERSON] нічим не підтверджені. Матеріали справи не містять відповідного рішення суду про встановлення факту перебування на утриманні. Крім того, обґрунтовуючи підстави для відмови в задоволенні позову, представник Відповідача покликалася на відсутність підстав для застосування у спірних правовідносинах положень статті 1212 Цивільного кодексу України у зв`язку з тим, що на її думку, у Відповідача наявна підстава для отримання спірного грошового забезпечення у вигляді відповідного адміністративного акту наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 19.03.2023 року; а Позивач не може вважатися потерпілим у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України. У випадку незгоди з даним наказом про виплату грошового забезпечення Відповідачу Позивач, на думку представника Відповідача, мала право захистити свої права шляхом оскарження до адміністративного суду даного наказу. Представники сторін також скористалися правами на подання відповіді на відзив, заперечень на відповідь на відзив та письмових пояснень. Третьою особою Військовою частиною [NUMBER] (5 ОШБр) на адресу суду направлено письмові пояснення, в яких описано механізм виплати грошового забезпечення військовослужбовцям у разі їх загибелі на підставі Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказ Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260. Просили врахувати вказані письмові пояснення при розгляді справи, прийняти законне рішення та здійснювати розгляд справи без участі представника військової частини. Третя особа [INFO] явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, письмових пояснень по суті спору не подавав. Свідки [PERSON] (матір Позивача), [PERSON] (хресна матір Позивача), [PERSON] (рідна тітка Позивача), [PERSON] (знайома, друг сім`ї Позивача, працює разом з матір`ю Позивача в одній установі), які допитувалися в судових засіданнях, повідомили суду, що батько Позивача [PERSON] до загибелі підтримував тісні зв`язки з [PERSON] (Позивачем), постійно утримував його матеріально (гроші в основному передавав у готівковій формі, оскільки робив це таємно від своєї матері Відповідачки [PERSON] , яка недолюблювала онука [PERSON] ). Повідомили, що в більш ранньому віці Позивач майже щороку приїздив до Івано-Франківська до батька; стосунки з бабусею були неприязні. Однак, з батьком у [PERSON] стосунки були теплі і тісні. Свідок [PERSON] (сусідка Відповідача) повідомила суду, що після розлучення батьків [PERSON] кожного року приїжджав до бабусі до м. Івано-Франківська, його всі дуже любили. Відповідач [PERSON] , матір загиблого військовослужбовця [PERSON] , дбала про нього, коли в нього були проблеми із здоров`ям, вони проживали разом. Зі слів свідка [PERSON] (чоловік племінниці [PERSON] ) за час служби в ЗСУ з моменту повномасштабного вторгнення [PERSON] двічі приїжджав у відпустку до м. Івано-Франківська, проживав у квартирі по [ADDRESS] . Пересилав грошові кошти своїй матері [PERSON] , саме їй прийшло сповіщення про загибель військовослужбовця. Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.06.1993 року (том 1, а.с.6) батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 11.04.2007 року (свідоцтво про розірвання шлюбу № [NUMBER] (том 1, а.с.23) Відповідно до Довідки до акта огляду МСЕК серія 12 ААА № 536224 (том 1, а.с.7) [PERSON] встановлено І (першу) «Б» групу інвалідності з 13.12.2016 року (Інвалід з дитинства). Потребує постійної сторонньої допомоги та догляду, частково залежний від сторонніх осіб. Згідно Свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 03.03.2023 року (том 1, а.с.19) [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , місце смерті смт. Нью-Йорк, Донецька область. Згідно лікарського свідоцтва про смерть №570/НЕ від 01.03.2023 року (том 1, а.с.18) смерть [PERSON] настала під час бойових дій. [PERSON] , [INFO] , є рідною матір`ю [PERSON] (свідоцтво про народження № [NUMBER] від 14.05.1970 року (том 1, а.с.14), свідоцтво (повторне) про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 12.02.2020 року (том 1, а.с.16), свідоцтво про укладення шлюбу від 08.09.1987 року (том 1, а.с.15). 06.03.2023 року [PERSON] звернулася до командира військової частини [NUMBER] із заявою про виплату належного їй, але не отриманого до дня смерті (загибелі) грошового забезпечення та допомоги на поховання військовослужбовця головного сержанта [PERSON] , вказавши перелік інших членів сім`ї та утриманців померлого, а також надавши до заяви відповідний пакет документів. Згідно Наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) №81 від 19.03.2023 року (том 1, а.с.107-108) виключено [PERSON] зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із смертю та вирішено виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби, надбавку за особливості проходження служби з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за лютий місяць 2023 року, грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, додаткову винагороду згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 за лютий місяць 2023 року, допомогу на поховання. 27 квітня 2024 року на банківський рахунок [PERSON] надійшли кошти в сумі 287 174,56 грн. (коментар зарплата, ВЧ [NUMBER] , заробітна плата [PERSON] (том 1, а.с.32). Посилаючись на безпідставність отримання [PERSON] неотриманого військовослужбовцем [PERSON] грошового забезпечення, [PERSON] , який є рідним сином [PERSON] , звернувся до суду з цивільним позовом про стягнення безпідставно набутого майна в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Так, Позивач в особі уповноваженого представника, звернувшись з вказаними позовом, просить суд стягнути з Відповідача на його користь безпідставно набуті нею грошові кошти (грошове забезпечення) в сумі 275 287,44 грн., при цьому, в обґрунтування своїх вимог посилається на правову норму ст. 1212 ЦК України. Проте Суд не може погодитися із такими доводами сторони Позивача з огляду на наступне. Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначено Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (надалі також «Порядок №260»). Відповідно до пункту 3 Порядку №260 (тут і в подальшому в редакції, чинній станом на час звернення Відповідача із заявою про виплату грошового забезпечення) підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є, зокрема: накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення. Розділом ХХХ Порядку №260 визначено порядок виплати грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими. Так, у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей. У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України (пункт 1 розділу ХХХ). Відповідно до пункту 2 розділу ХХХ Порядку №260 грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату. Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим. У зв`язку з надходженням численних запитів щодо порядку черговості виплати грошового забезпечення сім`ям, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, а також загиблих військовослужбовців (далі зазначені військовослужбовці), фахівці Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України роз`яснили визначений чинним законодавством порядок виплати зазначених коштів: Пунктом 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пунктом 7 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 та розділом ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, визначено чіткий перелік членів сімей зазначених військовослужбовців, яким здійснюється виплата грошового забезпечення. З метою правильного застосування норм вказаних керівних документів необхідно дотримуватися такого порядку черговості виплати грошового забезпечення сім`ям зазначених військовослужбовців: 1. перша черга - дружині (чоловіку); 2. друга черга - повнолітнім дітям, які проживають разом з дружиною (чоловіком), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців; 3. третя черга - батькам військовослужбовців. Кожна наступна черга набуває права на виплату лише при відсутності осіб, зазначених у попередніх чергах. П`ять застережень, щодо особливостей виплат. Задля уникнення непорозумінь, фахівці Департаменту соціального забезпечення також зауважують, що при проведенні зазначеної виплати громадянам слід враховувати ряд деяких правових обставин і колізій чинного законодавства. Зокрема, слід враховувати те, що: виплата грошового забезпечення здійснюється з урахуванням положення статей 46, 70 та 71 Закону України «Про виконавче провадження»; - виплата аліментів та виплата частки грошового забезпечення за Законом України - є різними видами виплат. Тобто особи, які отримують аліменти з грошового забезпечення зазначеного військовослужбовця та у разі набуття права за черговістю на виплату частини грошового забезпечення за Законом України, отримують кожну з цих виплат окремо; - кожна наступна черга набуває права на виплату лише при відсутності осіб, зазначених у попередніх чергах; - при наявності декількох осіб, зазначених в одній черзі, проводити належну їм виплату рівними частинами; - особи, які перебувають на утриманні зазначених військовослужбовців, визначаються відповідно до чинного законодавства України або у судовому порядку. Так, рішенням Конституційного Суду № 5-рп/99 від 03 червня 1999 року встановлено, що членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця (пункт 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), є та з визначених у пункті 1 цього Рішення особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Це особи, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавчого визначення прожиткового мінімуму). До них належать: а) неповнолітні; б) непрацездатні; в) інші особи, яких військовослужбовець зобов`язаний утримувати за законом; г) вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військово-навчальних закладів та навчальних закладів органів внутрішніх справ), стажисти до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними віку, встановленого для таких членів сім`ї військовослужбовця, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника; д) працездатні члени сім`ї військовослужбовця, що зайняті доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками військовослужбовця, які не досягли 8-річного віку, за інвалідом першої групи, дитиною-інвалідом віком до 16 років, за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, та визначеними законом іншими видами трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який надає члену сім`ї військовослужбовця право на трудову пенсію; е) інші особи, визнані утриманцями у встановленому порядку. У разі переведення військовослужбовця для подальшого проходження служби або навчання в інший населений пункт його утриманцями до надання житла сім`ї треба вважати і тих членів його сім`ї, які перебували раніше на утриманні військовослужбовця і залишились тимчасово проживати за попереднім місцем служби. Натомість, Суд зазначає, що приписами ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Так, Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішення щодо виплати грошового забезпечення Відповідачу було прийнято командиром військової частини [NUMBER] у вигляді відповідного наказу (наказ командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) №81 від 19.03.2023 року (том 1, а.с.107-108). Отже, у випадку незгоди із прийнятим командиром військової частини рішення щодо виплати грошового забезпечення Відповідачу Позивач мав право захистити своє порушене право шляхом звернення до адміністративного суду із позовом про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини щодо виплати грошового забезпечення. Натомість, як було зазначено вище, Позивачем в особі уповноваженого представника було обрано спосіб захисту порушеного права у виді стягнення безпідставно набутих коштів в порядку ст. 1212 ЦК України, що, на думку Суду, не відповідає змісту порушеного права. Так, вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї норми безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України. Кондикційні зобов`язання (лат. той, що стосується вимоги про повернення) зобов`язання із безпідставного придбання або збереження майна. За змістом наведеної норми кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 у справі № 904/2444/18, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 22 березня 2021 року у справі № 760/18229/15-ц. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц . Однак, як було зазначено Судом вище, виплата грошового забезпечення загиблого військовослужбовця Відповідачу відбулася на підставі адміністративного акту, а саме наказу командира військової частини [NUMBER] , який на час розгляду справи судом не скасований, а отже у даному випадку була правова підстава для набуття Відповідачем права на грошове забезпечення. Підстави для висновку про те, що грошові кошти отримані Відповідачем без достатньої правової підстави (безпідставно набуті) відсутні. Крім того, Суд зазначає, що у випадку скасування відповідного наказу командира військової частини право на звернення до суду із позовом про стягнення безпідставно набутих коштів має особа, яка здійснила виплату цього грошового забезпечення та, яка в розумінні ст. 1212 ЦК України є потерпілою особою, а не Позивач. З огляду на викладене, з урахуванням того, що грошові кошти відповідачу виплачувалися на правовій підставі наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) №81 від 19.03.2023 року (том 1, а.с.107-108), відомості про скасування чи оскарження якого в матеріалах справи відсутні, Суд дійшов висновку про те, що права чи інтереси Позивача, які підлягають судовому захисту, в тому числі шляхом використання правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, не порушені, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення позову відсутні, через що суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 15, 16, 30, 1212 ЦК України,

Outcome: dismissed