Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в обґрунтування позовних вимог зазначивши наступне. З 18 квітня 2015 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що внаслідок втрати почуття любові один до одного, різних світоглядів та інтересів, планів на майбутнє шлюбні відносини між сторонами припинені. Близько 5 років ними не ведеться спільне господарство. З огляду на вказані обставини позивач вважає, що сім`я розпалась остаточно і не може бути відновлена. Питання щодо розподілу спільного майна будуть вирішені в подальшому. Також, позивач зазначила, що після фактичного припинення відносин з відповідачем діти залишилися проживати з нею та повністю перебувають на її утриманні. Відповідач у добровільному порядку допомоги на утримання дітей не надає, водночас позивач самостійно не має можливості забезпечити дітям належний рівень життя. З огляду на викладене просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] , а також стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі однієї третини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини, щомісячно, починаючи стягнення з 16.10.2025 і до повноліття кожної дитини. Ухвалою суду від 29 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов, призначено судове засідання. Позивач належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилась, разом з тим подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом в установленому законом порядку, проте у судове засідання повторно не з`явився, причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав, заяв про відкладення судового засідання до суду не надходило. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебувають у шлюбі, зареєстрованому 18.04.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кам`янсько-Дніпровського районного управління юстиції у Запорізькій області, про що зроблено відповідний актовий запис №16, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18.04.2015 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 09.03.2016 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кам`янсько-Дніпровського районного управління юстиції у Запорізькій області та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 21.11.2018 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Великобілозерівському та Кам`янсько-Дніпровському районах Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлено одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Звертаючи до суду з вказаним позовом позивач зазначив, що подружнє життя сторін не склалося внаслідок того, що кожен з них має протилежні погляди на шлюб, сім`ю, життя, ведення сумісного домашнього господарства. Як вбачається зі змісту позовної заяви внаслідок втрати почуття любові та взаєморозуміння шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. Відновлення та збереження сім`ї на переконання позивача є неможливим. Проаналізувавши встановлені обставини у справі, беручи до уваги існуючі взаємини між подружжям, небажання позивача продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки на переконання позивача подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим і суперечить її інтересам, а відповідачем доводи позивача належними доказами не спростовані. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Також, судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин неповнолітні діти проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. Вказані обставини відповідачем не спростовані. У ч.2 ст.51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом ст.141 СК України батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Відповідно до вимог статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами у справі відсутня домовленість (договір) щодо сплати аліментів на утримання дитини. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.ч.1,2,3 ст.181 Сімейного кодексу України). Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно вимог ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 2 статті 183 СК України визначено обов`язок суду у разі стягнення аліментів на двох і більше дітей визначити єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 19.10.2016, справа № 6-1798цс16. З матеріалів справи вбачається, що відповідач є особою працездатного віку, обставин, які б унеможливлювали стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх доньок у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) судом не встановлено. Статтею 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, та на підставі положень вищенаведених норм законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання дітей підлягає задоволенню та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягування з дня подачі позову до суду 16.10.2025 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. У відповідності до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд зазначає. Так при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 1211, 20 грн. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовна вимога про розірвання шлюбу задоволена судом в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Також, у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за позовною вимогою про стягнення аліментів у розмірі 1 211,20 грн. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved