Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

04.03.2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Окнянської селищної ради Одеської області про позбавлення батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] та стягнення аліментів. Ухвалою суду від 04.03.2025 року позовну заяву залишено без руху. 10.03.2025 року до суду надійшла відповідь щодо реєстрації місця проживання відповідача. Законом України від 26 лютого 2025 року №4273-ІХ Красноокнянський районний суд Одеської області перейменовано на Окнянський районний суд Одеської області (відомості в ЄР від 05.05.2025 року). 13.05.2025 року надійшла заява про усунення недоліків та позовна заява в новій редакції. Ухвалою суду від 14.05.2025 року відкрито провадження у справі. 20.08.2025 року від представника третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Окнянської селищної ради Одеської області надійшла заява про відкладення судового засідання на іншу дату, для підготовки висновку. 23.09.2025 року від позивача надійшла заява, згідно з якою він просив суд провести підготовче судове засідання у його відсутність. 24.09.2025 року від представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування Окнянської селищної ради Одеської області, надійшла заява про долучення висновку та проведення підготовчого судового засідання в її відсутність, незаперечуючи проти призначення справи до судового розгляду. Ухвалою суду від 24.09.2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 24.10.2025 року від відповідача по справі надійшла заява про розгляд справи в її відсутність та визнання позову. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні з підстав зазначених у позові. Крім того, зазначив, що дружина зі старшими дітьми виїхала за кордон, де знайшла роботи і не збирається повертатися, а його (позивача) намагаються мобілізувати до лав ЗСУ, а оскільки він не хоче залишати неповнолітнього сина без догляду - змушений звернутися до суду. Син [PERSON] який час проживав за кордоном з сестрою та братом, однак вони розсварилися між собою і він повернувся в Україну. Відповідач повідомлена належним чином у судове засідання не з`явилася, про поважність причини неявки суд не сповістила, з заявою про відкладення не зверталася, відзив не подала. Представник третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог на\~предмет спору\~на стороні\~позивача орган опіки та піклування Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та не заперечувала проти позбавлення батьківських прав [PERSON] . Неповнолітній [PERSON] у присутності представника Органу опіки та піклування [PERSON] суду пояснив, що мати виїхала за кордон, коли почалася війна, періодично телефонує, цікавиться його життям, іноді скидала гроші, а останні часом перестала. З мамою у нього добрі стосунки, у нього також є бабуся, але він з нею не часто спілкується, оскільки у неї складний характер. Станом на сьогоднішній день, він навчається в с. Захарівка, де і проживає на квартирі. Суд заслухавши пояснення сторін, думку дитини, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. [INFO] народився [PERSON] , батьком дитини вказаний [PERSON] , а мати [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №03 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] /а.с.14/. Згідно з довідкою Новосамарського старостинського округу № 7 №15/7-223 від 06.02.2025 року (складу сім`ї [PERSON] ) за адресою: [ADDRESS] , разом з ним зареєстровано вісім осіб, а саме: син [PERSON] , співмешканка [PERSON] , донька [PERSON] , син [PERSON] , онук, [PERSON] , та син [PERSON] /а.с. 15/. Крім того, згідно характеристикою Новосамарського старостинського округу № 7, [PERSON] , характеризується позитивно, самостійно виховує сина, так як співмешканка знаходиться за кордоном /а.с.16/. Згідно довідки Новосамарської АЗПСМ, [PERSON] , знаходиться на обліку в сімейного лікаря, проходить всі обстеження та отримує профілактичні щеплення згідно віку /а.с.17/. Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] встановлено, що з позивачем за однією адресою зареєстровано вісім осіб, з яких шість перебувають закордоном, позивач проживає з сином [PERSON] , який навчається в 9 класі. /а.с.18/. Згідно з характеристикою на учня 9 класу Новосамарського опорного ліцею [PERSON] характеризується позитивно. /а.с.19, 41/. Крім того, згідно з копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я [PERSON] , [INFO] , вона перетнула державний кордон України та Польщі 31.12.2023 року /а.с.29/. Як вбачається\~з висновку\~№ 13-07/252\~від 23.09.2025\~року Окнянської\~селищної ради\~Подільського району\~Одеської області,\~згідно характеристики\~Новосамарського опорного\~ліцею,\~батьки учня [PERSON] постійно цікавляться його навчанням та поведінкою. Неповнолітній [PERSON] проживає з батьком [PERSON] , який його утримує та виховує. Мати дитини [PERSON] проживає за межами країни, участі у вихованні дитини не приймає, не проявляє материнської турботи. З цих підстав, орган опіки та піклування не заперечує щодо позбавлення Батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] /а.с.52/. Щодо позбавлення батьківських прав. Статтею 51 Конституції України\~визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга\~статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із частинами другою та четвертою\~статті 155 СК України\~батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пункту 2 частини першої\~статті 164 СК України\~мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України\~визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно\~статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Пунктами 15, 16, 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»\~судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Отже, законом визначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо та є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. У підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, позивач послався на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків, пов`язаних з вихованням дитини, а саме: не піклується про сина, не забезпечує матеріально, не приймає участь у вихованні дитини, зазначивши, що відповідачка у 2023 році виїхала за межі території України. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей є умисною протиправною поведінкою, яка характеризується психічним ставленням особи до своєї поведінки та її наслідків: усвідомлення особою суспільної небезпеки своєї поведінки; передбачення її суспільно небезпечних наслідків; бажання настання таких наслідків або свідоме припущення їх настання. Проте, у матеріалах справи відсутні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, також у справі відсутні докази, що дитина висловила згоду та усвідомлює наслідки позбавлення батьківських прав його матері. Крім того, суд враховує, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження свідомого ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини до звернення до суду. Так сторона позивача стверджувала, що відповідач у 2023 році залишила територію України, однак 24.10.2024 року остання особисто прибула до суду та подала заяву про визнання позову (а.п.56). Відповідно до частин четвертої-шостої\~статті 19 СК України\~при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За положенням частини шостої\~статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вказаний висновок має рекомендаційний характер. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З матеріалів справи вбачається, що висновком органу опіки рекомендовано позбавити відповідачку батьківських прав відносно дитини (а.с. 52), проте даний висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Окрім того,\~висновок містить\~деякі протиріччя,\~а саме:\~так,\~висновком встановлено\~що,\~батькиучня\~ [PERSON] \~постійно цікавляться\~його навчанням\~та поведінкою,\~однак мати\~дитини проживає\~за межами\~країни,\~участі у\~вихованні дитини\~не приймає,\~не проявляє\~материнської турботи.\~Також,\~у висновку\~вказано що\~мати дитини\~-\~ [PERSON] ,\~однак, Орган опіки\~та піклування\~не заперечує\~щодо позбавлення\~батьківських прав\~ [PERSON] . Також, слід звернути увагу, що не підтвердилась і та обставина, що відповідач постійно перебуває закордоном, так як остання особисто прибула до суду та подала заяву про визнання позову. Позивач не обґрунтував та не надав суду доказів, у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення відповідача батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Суд враховує, що у справі відсутні будь-які негативно характеризуючи дані відповідача, докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування за весь час проживання, також у справі відсутні докази перебування сім`ї на обліку в соціальних органах як такої, що опинилась в складних життєвих обставинах. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 3, 4\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення її батьківських прав, суд вважає, що необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог. Стороною позивача належними та допустимими доказами не доведено, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина є обґрунтованим заходом впливу і буде слугувати якнайкращим інтересам самої дитини та не доведено, що змінити поведінку матері по відношенню до дитини немає можливості. З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею. Розірвання сімейних\~зв`язків\~означає позбавлення\~дитини її\~коріння,\~а це\~можна виправдати\~лише за\~виняткових обставин\~(рішення\~Європейського суду\~з прав\~людини від\~18\~грудня 2008\~року у\~справі «Савіни\~проти України»,\~пункт 49),\~проте,\~наявності таких\~обставин у\~цій справі\~не доведено. Щодо стягнення аліментів. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст.183 СК України суд визначає частку заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину. Як передбачено ч.2 і 3 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.79 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Слід також звернути увагу, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Таким чином, суд вважає позов частині стягнення аліментів обґрунтованим. На підставі викладеного,

Outcome: partial