Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

11.11.2025 представник позивача Шабатин Н.А. подала до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області позовну заяву, в якій просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором №10.09.2024-100002098 від 20.09.2024 у розмірі 21243,62 грн та судові витрати у сумі 2422,40 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.09.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір №10.09.2024-100002098. Відповідно до умов договору, відповідачу надано кредит в розмірі 8000 грн. на 140 дні. Оскільки, [PERSON] свої зобов`язання перед позивачем не виконує, кредит та проценти не сплачує, що підтверджується карткою по особовому рахунку відповідача, у нього наявна заборгованість у сумі 21243,62 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача та судові витрати по справі. Ухвалою судді від 12.11.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. 25.11.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача щодо позову заперечила повністю. Зокрема вказала, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази щодо укладеності між сторонами кредитного договору, як і доказів про перерахування відповідачу коштів, згідно умов такого договору. Більше того, нарахована позивачем сума заборгованості за відсотками та неустойкою є несправедливою по відношенню до відповідача, та порушує його права. 01.12.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, вважаючи їх підставними та обгрунтованими. Представник позивача ТОВ «Споживчий центр» - Шабатин Н.А. в судове засідання не прибула, але подала заяву в якій просила розглянути справу у її відсутності, підтримала позовні вимоги та просила їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Луганська А.В. щодо позову заперечила повністю, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просила у задоволенні такого відмовити. Заслухавши сторону відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Суд встановив, що 10.09.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір №10.09.2024-100002098. Відповідно до умов кредитного договору кредит надається на наступних умовах: сума кредиту: 8000,00 грн.; строком на 140 дні; процентна ставка фіксована - 1% за 1 день користування, дата повернення 27.01.2025. Згідно з листом про переказ коштів від 03.11.2025 №145-0311, кредитором надано, а [PERSON] отримано кредитні кошти у розмірі 8000,00 грн. Таким чином, ТзОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредит у розмірі, встановленому кредитним договором №10.09.2024-100002098. У свою чергу, відповідач [PERSON] не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та неустойкою, що підтверджено розрахунком заборгованості за договором. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань станом на 27.01.2025 у відповідача утворилася заборгованість за договором в сумі 21243,62 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 8000,00 грн.; по процентам в розмірі 8960,00 грн., по комісії - 283,62 грн. та неустойка - 4000,00 грн. Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положення ЦК України про зобов`язання та параграфом 2 Глави 71 ЦК України "Кредит". Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В ході розгляду судом встановлено, що відповідач [PERSON] звернувся до ТзОВ «Споживчий центр» з метою отримання кредитних коштів, за результатами його звернення, 10.09.2024 було підписано договір про надання кредиту, після підписання якого у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у позивача виникло зобов`язання надати кредитні кошти відповідачу, а у відповідача виникло зобов`язання повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у визначеному розмірі, який був обумовлений між сторонами умовами договору. На підставі укладеного договору про надання кредиту відповідачу надано грошові кошти, що підтверджується наданими позивачем довідками про виплату коштів, відтак ТзОВ «Споживчий центр» прийняті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором виконав своєчасно і повністю, надавши кредитні кошти в повному обсязі. У свою чергу, взяті на себе зобов`язання відповідач [PERSON] належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість за договором на загальну суму 21243,62 грн. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач надав суду копію договору кредиту від 10.09.2024, який укладено між ТзОВ «Споживчий центр» та [PERSON] підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Будь-яких доказів того, що відповідач не укладав договір про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», матеріали справи не містять, тобто відповідач не довів перед судом обставини на які він покликається, як на підстави своїх заперечень, а тому доводи у цій частині суд відхиляє. Разом з тим, згідно з частиною 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Частина 5 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію"). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Договір про надання споживчого кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 , від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20, від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20. Так, на підтвердження існування договірних відносин позивачем по справі було надано договір №10.09.2024-100002098 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, пропозиція укладення споживчого кредиту, прийняття пропозиції, паспорт споживчого кредиту, заявка на отримання кредиту, візуальна форма послідовності дій клієнта та правила надання споживчих кредитів ТзОВ «Споживчий центр». Усі документи підписані відповідачем [PERSON] за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором Е786. Відтак, підписавши вказаний договір, відповідач добровільно погодився на визначені у ньому умови кредитування, взяв на себе відповідні зобов`язання. Таким чином, стороною позивача доведено, укладення кредитного договору між сторонами. А тому посилання представника відповідача щодо неукладеності договору, суд відхиляє як неспроможні та такі, що спростовані дослідженими в ході розгляду справи письмовими доказами. Разом з тим, суд також відхиляє заперечення сторони відповідача про те, що у матеріалах справи відсутні докази перерахування відповідачу коштів за договором кредиту, що свідчить про невиконання його умов стороною позивача. Як видно з листа ТзОВ "Універсальні платіжні рішення" від 03.11.2025 №145-0311, з яким стороною позивача укладено договір на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024, який міститься в матеріалах справи, що відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну карту [PERSON] , яка була зазначена відповідачем при укладенні кредитного договору. Номер транзакції 505979038, призначення платежу - видача за договором кредиту №10.09.2024-100002098. Також, вказана вище обставина підтверджується довідкою-розрахунком згідно договору №10.09.2024-10000209. Щодо доводів відповідачки про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не можна вважати належним доказом про наявність заборгованості, то суд вважає їх безпідставними, з огляду на наступне. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Слід зазначити, що товариство не є банківською установою, то, відповідно, позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може. При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є чітким, зрозумілим, узгоджується з умовами кредитного договору, а відповідачем такий розрахунок заборгованості не спростований. Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з відповідача заборгованості за комісіями, суд виходив з наступного. Відповідно до абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. В постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №666/4957/15-ц вказано, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. В зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за комісіями за надання кредиту. Щодо стягнення неустойки за кредитним договором. Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Частиною 1 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до положень п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи ту обставину, що неустойка, яка передбачена кредитним договором, нарахована у період дії в Україні воєнного стану, після 24.02.2022, вона підлягає списанню кредитодавцем та підстави для її стягнення за рішенням суду відсутні. Одночасно, суд відхиляє заперечення сторони відповідача про те, що розмір нарахованих відсотків є несправедливими у розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і суперечать засадам справедливості, оскільки проценти за користування кредитом визначено відповідно до статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України умовами кредитного договору та не є компенсацією у разі невиконання зобов`язань за договором в розуміння ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті, в якій визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Однак, дана норма стосується щодо вимог про нарахування пені (неустойки), у задоволенні стягнення якої, суд не знайшов підстав. За відсутності будь-яких інших доказів у справі щодо розміру заборгованості відповідача перед позивачем, його погашення відповідачем, суд встановлює такий розмір заборгованості виходячи з розрахунку позивача та вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем. Враховуючи наведені обставини, оскільки відповідач порушив умови кредитного договору, виконавши кредитні зобов`язання не в повному обсязі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 16960,00 грн., яка складається з суми заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Вирішуючи питання судових витрат, які у цій справі складаються зі судового збору, суд виходить з такого. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальна сума задоволених вимог позивача складає 16960,00 грн. (16960*100:21243,62 =79,84) та з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1933,88 грн (2422,40*79,84:100=1933,88).

Outcome: dismissed