Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 20 207,05 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 жовтня 2018 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] укладено електронний договір про надання фінансового кредиту договір №367911, на підставі якого відповідачка отримала позику у розмірі 4 000,00 грн. Відповідачка умови договору не виконала, кредитні кошти у передбачені строки не повернула. 12 квітня 2018 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» і ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (правонаступником якого є ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу №1, на підставі якого до позивача перейшло право вимоги до відповідачки за вищезазначеним договором. Станом на дату укладення договору факторингу заборгованість за кредитом становить 15 440,00 грн. Внаслідок невиконання відповідачем умов кредитного договору позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат у сумі 3 376,18 грн та 3 % річних 1 390,87 грн. Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 20 207,05 грн, а також сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Сторони в судове засідання не з`явилися. Як зазначено в позові, позивач просить суд розглядати справу без участі його представника, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася судом своєчасно і належним чином шляхом опублікування оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, однак повторно не з`явилася в судове засідання, про причини неявки не повідомила, будь-яких клопотань не направила. Відзив на позов до суду не надходив. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223 та ст.280 ЦПК України. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. 25 серпня 2025 року позовна заява надійшла до суду. 05 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 16 вересня 2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12 листопада 2025 року витребувано докази за клопотання позивача. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 18 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір №367911 про надання фінансового кредиту, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 4 000,00 грн строком на 20 днів з процентною ставкою 0,01% в день. Згідно з п. 1.6 договору клієнт має право ініціювати продовження строку користування кредитом. Для цього він зобов`язаний у повному обсязі сплатити нараховані на дату продовження (пролонгації) проценти за користування кредитом, а також пеню та штраф (у разі наявності). У такому разі та за умови, що залишок тіла кредиту складає не менше ніж 400,00 грн, строк користування кредитом автоматично продовжується (пролонгується) з дати внесення необхідної суми грошових коштів на такий самий строк і на таких самих умовах (при цьому укладання додаткового договору не потребується). Відповідно до п. 4.4 договору у випадку прострочення повернення суми кредиту за користування кредитом клієнт зобов`язаний сплатити товариству: пеню в розмірі 3% від суми кредиту за кожний день прострочення, починаючи з 4-го дня прострочення. Строк нарахування пені не може перевищувати 90 днів; на 4-й день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 100 грн; на 30-й день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 300 грн.; на 90-й день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 500 грн. Відповідачка зобов`язалася повернути суму кредиту та сплатити нараховані проценти. ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» надало відповідачу кредитні кошти, проте відповідач свої зобов`язання перед кредитором належним чином не виконав. 12 квітня 2018 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» і ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (правонаступником якого є ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу №1, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги, зазначені у відповідних реєстрах. Відповідно до п.2.2 договір факторингу у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній. 18 лютого 2019 року укладено додаткову угоду №12 до договору факторингу та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги №13 від 18 лютого 2019 року, на підставі якого позивач набув права вимоги до боржників, зокрема до відповідачки за договором про надання фінансового кредиту №367911 на суму 5 440,00 грн, з яких: сума основного боргу 4 000,00 грн, проценти 1 440,00 грн. Отже, ТОВ «ВІН ФІНАНС» придбало право вимоги за вищезазначеним кредитним договором до відповідача. Відповідно до картки обліку договору (розрахунок заборгованості) первісного кредитора заборгованість за договором № 367911 становить 15 440,00 грн, з яких: сума основного боргу 4 000,00 грн, сума боргу за процентами 1 440,00 грн, штраф 400,00 грн, пеня 9 600,00 грн. Проценти нараховані в межах строку кредитування з урахуванням пролонгації. Доказів, які б спростовували розмір заборгованості за кредитом, відповідачкою суду не надано. Внаслідок невиконання відповідачкою умов кредитного договору позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат у сумі 3 376,18 грн та 3 % річних 1 390,87 грн. Нарахування здійснено на суму заборгованості 15 440,00 грн. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що витікають з зобов`язань за договором кредиту, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань.. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Встановлено, що в кредитному договорі №367911 визначені істотні умови, в тому числі: сума та строк кредиту, період платежів, розмір відсотків, загальні витрати за кредитом, орієнтовна вартість кредиту. Також встановлено, що кредитний договір між сторонами укладено у формі електронного документу та підписано відповідачем електронним підписом. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень статті 11 вказаного закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до положень 12 Закону України «Про електронну комерцію» одним із моментів підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» і [PERSON] договору про надання фінансового кредиту №367911 від 18 жовтня 2018 року. У відповідності до ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України позичальник зобов`язується повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним у розмірах та на умовах, встановлених договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Таким чином встановлено, що сторонами договору були погоджені умови та порядок нарахування відсотків за кредитом. Відповідачка умови договору щодо сплати процентів та повернення тіла кредиту не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості. Нарахування заборгованості за процентами первісним кредитором здійснювалось в межах строку кредитування та відповідно до розміру процентної ставки, встановленої договором. Підписавши договір, відповідачка погодилася з його умовами. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Приписами ст.625 ЦК України, передбачено, що боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Встановлено, що відповідачка користувалася кредитними коштами, здійснювала частково сплату процентів. Проте в повному обсязі та належним чином умови договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Така заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.516 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Встановлено, що на підставі договору факторингу від 12 квітня 2018 року позивач набув права вимоги до відповідачки за договором про фінансовий кредит №367911 від 18 жовтня 2018 року. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Отже, судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення відповідачкою кредитного договору з первісним кредитором, після підписання яких між сторонами договору виникли взаємні права та обов`язки, зокрема у відповідачки виникли зобов`язання повернути кредитору кошти відповідно до умов договорів і сплатити відсотки за користування ними; набуття позивачем права вимоги до відповідачки за цим договором. Так, позивачем надано як докази на підтвердження позовних вимог копію вищезазначеного кредитного договору, укладеного відповідачкою з первісним кредитором, докази отримання відповідачкою кредитних коштів, копію договору факторингу, витяг з реєстрів боржників, розрахунок заборгованості, який розкриває механізм нарахування заборгованості та містить інформацію про внесені відповідачкою у рахунок погашення заборгованості кошти. Тобто, позивачем доведено порушення відповідачкою взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, тому вимоги про стягнення з відповідачки тіла кредиту та процентів підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача пені та штрафів за кредитним договором суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 550 ЦК України, передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року по справі № 664/2784/15-ц. Вирішуючи, який вид неустойки підлягає стягненню з відповідача, суд враховує те, що розмір нарахованої пені в сумі 9 600,00 грн значно перевищує розмір отриманого відповідачкою кредиту, є несправедливим та нерозумним. За таких умов, вимоги про стягнення пені, враховуючи наявність вимоги про стягнення штрафу, задоволенню не підлягають. Отже, з відповідачки підлягає стягненню штраф у сумі 400,00 грн. Оскільки відповідачка не виконала обов`язку щодо повернення грошових коштів і сплати процентів за їх користування в строки, встановлені умовами договору, на неї повинна бути покладена відповідальність за прострочення грошового зобов`язання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц зазначила, що передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Зобов`язання, яке виникло між сторонами, є грошовим. Матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачкою умов кредитного договору. Інших підстав, що б свідчили про припинення між сторонами грошового зобов`язання, судом не встановлено. Враховуючи викладене, з відповідачки підлягають стягненню інфляційні втрати та 3% річних. У позовній заяві позивачем наведено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року, розмір яких становить: інфляційні втрати 3 376,18 грн та 3% річних 1 390,87 грн. З таким розрахунком суд не може погодитися з огляду на те, що сума грошового зобов`язання, яка використана для розрахунку, не відповідає встановленому судом розміру заборгованості за кредитом та неустойки. Оскільки підлягають стягненню з відповідача тіло кредиту в сумі 4 000,00 грн, проценти в сумі 1 440,00 грн та штраф у сумі 400,00 грн, інфляційні втрати та 3% річних за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року мають бути нараховані на суму 5 840,00 грн (4 000,00 + 1 440,00 + 400,00). Таким чином, інфляційні втрати, розраховані судом за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року, за формулою: сума боргу х індекс інфляції за цей період/100%, становлять: 1 277,00 грн (5 840,00 x 1,21866444 5 840,00). 3 % річних за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року розраховані за формулою: сума боргу х процентну ставку / 365 або 366 х кількість днів прострочки і становлять: за період з 23 лютого 2019 року до 31 грудня 2019 року: 5 840,00 x 3 % x 312 : 365 : 100 = 140,53 грн; за період з 01 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року: 5 840,00 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 175,20 грн; за період з 01 січня 2021 року до 23 лютого 2022 року: 5 840,00 x 3 % x 419 : 365 : 100 = 201,12 грн; загальний розмір 569,32 грн. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідачки підлягає заборгованість за тілом кредиту в сумі 4 000,00 грн, проценти 1 440,00 грн, штраф 400,00 грн, інфляційні втрати 1 277,00 грн, 3% річних 569,32 грн, а всього 7 686,32 грн. В стягненні заборгованості у розмірі 12 520,73 грн позивачу слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 921,48 грн (38,04 %). Згідно з пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір здійснених позивачем витрат на правничу допомогу підтверджується належними доказами. Клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу та будь-яких доказів їх неспівмірності від відповідача не надійшло. Тому з огляду на часткове задоволення позовних вимог з відповідача підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог витрати на правничу допомогу у розмірі 1 902,00 грн (38,04%).

Outcome: partial