Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Позивач КНП «Надвірнянська ЦРЛ» Надвірнянської міської ради, звернувся до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] (далі відповідач) з 02 грудня 2011 року по даний час перебуває у трудових відносинах з КНП «Надвірнянська ЦРЛ» Надвірнянської міської ради (далі Відповідач/КНП «Надвірнянська ЦРЛ»). 31 жовтня 2022 року (справа №348/2087/17) Надвірнянським районним судом Івано- Франківської області [PERSON] , яка на час вчинення кримінального правопорушення працювала лікарем акушер-гінекологом ургентного полового будинку Надвірнянської ЦРЛ, а на час винесення вироку лікарем-ординатором полового будинку КНП «Надвірнянська ЦРЛ», суд визнав винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.140 КК України. 6 квітня 2023 року Івано-Франківським апеляційним судом вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області було скасовано, звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.140 КК України на підставі п.2.ч.1.ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Цивільний позов до КНП «Надвірнянська ЦРЛ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином залишено без розгляду. В рамках вищевказаного кримінального провадження було встановлено, що 14 липня 2014 року до пологового будинку Надвірнянської ЦРЛ поступила у відділ патології вагітних Мотрук В.М. з скаргами на біль в ділянці живота. В порушення наказу Міністерства охорони здоров`я України від 27.12.2011 року №977 «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 15.12.2003 року № 582 «Про затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги» лікар акушер-гінеколог [PERSON] не віднесла пацієнтку [PERSON] до високої групи ризику по виникненню кровотеч, не скерувала її для подальшого спостереження та родорозрішення у лікувальний заклад III рівня надання перинатальної допомоги, а саме до обласного перинатального центру. 06.08.2014 року, близько 08 год. 00 хв., [PERSON] звернулась до Надвірнянського пологового будинку із скаргою на біль в животі. Того ж дня, о 09 год. 45 хв. лікуючим лікарем акушером-гінекологом Буняк В.Т. було встановлено початок родової діяльності та спільно із завідувачем пологовим відділенням Надвірнянської ЦРЛ Хоптою Т.М. і головним лікарем пологового відділення Надвірнянської ЦРЛ Барчуком Я.М. проведено огляд [PERSON] , за результатами якого встановлено діагноз: IV вагітність, низьке кріплення плаценти, поперечне положення плоду та прийнято рішення про завершення пологів шляхом кесаревого розтину. 06.08.2014 року о 10 год. 55 хв. пацієнтці [PERSON] розпочато оперативне втручання - кесарів розтин, який проводили: лікар акушер-гінеколог [PERSON] як оператор, спільно із завідувачем пологовим відділенням Надвірнянської ЦРЛ [PERSON] та головним лікарем пологового відділення Надвірнянської ЦРЛ [PERSON] в якості асистентів. Операцію закінчено об 11 год. 35 хв. Однак, вказана операція була проведена з порушенням вимог наказу МОЗ України від 27.12.2011 року №977 «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 15.12.2003 року №582 «Про затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги», згідно якого родорозрішення проводиться шляхом кесарського розтину І ступеня ургентності протягом 15 хв. з моменту початку родової діяльності. В ході проведення операції лікар акушер-гінеколог [PERSON] розрізала скальпелем черевну порожнину та провела кесарів розтин. Після проведеної операції у пацієнтки [PERSON] почались ускладнення у вигляді емболії навколоплідними водами. В порушення вимог наказу МОЗ України від 29.12.2003 року №620, лікарем [PERSON] вказані ускладнення не були діагностовані, в зв`язку із чим лікування з приводу даного ускладнення в пологовому будинку Надвірнянської ЦРЛ не проводилося. При огляді о 15 год. 00 хв. [PERSON] поскаржилась на різку загальну слабкість, головокружіння, біль в ділянці післяопераційної рани. При цьому, лікар акушер-гінеколог [PERSON] не повідомила негайно про ускладнення, які виникли в [PERSON] в післяопераційному періоді та які потребують надання допомоги оперативним шляхом, негайно не повідомила головного лікаря, головного спеціаліста ДОЗ ОДА з акушерства і гінекології, що є порушенням вимог наказу Міністерства охорони здоров`я України від 29.12.2003 №620, посадової інструкції. В подальшому, о 15 год. 20 хв., [PERSON] розпочато релапаротомію. При операції у хворої у черевній порожнині було виявлено рідку кров без згустків і в зв`язку з гіпотонією матки та крововтратою прийнято рішення про проведення екстирпації матки без додатків, після чого кровотеча продовжилась. При цьому, лікар акушер-гінеколог [PERSON] своєчасно не викликала ургентну бригаду з обласного перинатального центру, що було здійснено тільки в процесі проведення екстирпації матки. Незважаючи на проведені реанімаційні заходи, о 17 год. 20 хв. [PERSON] померла. Враховуючи висновки, проведені у кримінальному провадженні судово-медичних експертиз підтверджується неналежне виконання своїх професійних обов`язків лікарями КНП «Надвірнянська центральна районна лікарня» Надвірнянської міської ради, в тому числі [PERSON] , під час надання медичної допомоги [PERSON] , що зокрема полягало в недооцінені факторів ризику, внаслідок чого вагітна не була своєчасно спрямована на родорозрішення на III рівень перинатальної допомоги, несвоєчасному встановленні правильного клінічного діагнозу, проведенні кесаревого розтину із запізненням, що в свою чергу призвело до розвитку ряду ускладнень, як під час операції кесаревого розтину, так і у післяопераційному періоді. Таким чином, між протиправними діями [PERSON] , яка є працівником КНП «Надвірнянська ЦРЛ», та наслідками у виді заподіяння моральної шкоди дітям [PERSON] а саме [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , є причинно-наслідковий зв`язок. 31.10.2022 року вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області [PERSON] , було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.140 КК України та призначено покарання у виді 1 року і 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.5 ст. 74, п.2 ч.1 ст.49 КК України суд звільнив [PERSON] від призначеного їй покарання за вчинення злочину у зв`язку із закінченням строків давності. 06.04.2023 року колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду клопотання захисника обвинуваченої [PERSON] про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України задоволено. Вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 31.10.2022 року стосовно [PERSON] за ч.1 ст. 140 КК України скасовано. Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 140 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Цивільний позов до КНП «Надвірнянська ЦПЛ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду. Після чого, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до КНП «Надвірнянська ЦРЛ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Рішенням Надвірнянського районного суду від 15 січня 2024 року, (справа №348/2395/23), позов [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до КНП «Надвірнянська ЦРЛ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення задоволено частково та стягнуто з КНП «Надвірнянська ЦРЛ» на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 30560 гривень та моральну шкоду у розмірі 300 000,00, а всього 330560 гривень; стягнуто на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 300 000 гривень; стягнуто з КНП «Надвірнянська ЦРЛ на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень. Додатковим рішенням від 29 січня 2024 року стягнуто з КНП «Надвірнянська ЦРЛ» на користь [PERSON] 5249,37 грн витрат на професійну правничу допомогу. На дане рішення було подані апеляційні скарги, та 11 червня 2024 року постановою Івано-Франківського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволено частково. Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2024 року змінено. Стягнуто з КНП «Надвірнянська центральна районна лікарня» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500 000 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 30 560 грн., а всього 530 560 грн; стягнуто на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500 000 грн; стягнуто на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн. Додаткове рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2024 року змінено та стягнуто на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 9375,00 грн. Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди та частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що матеріалами справи доведено протиправну поведінку [PERSON] у спричиненні шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями лікаря та шкодою, наявність вини [PERSON] . Суд дійшов висновку, що на підставі ст.1172 ЦК України, обов`язок відшкодування заподіяної внаслідок смерті [PERSON] шкоди, покладається на КНП «Надвірнянська ЦРЛ» Надвірнянської міської ради, оскільки під час протиправних дій [PERSON] перебувала у трудових відносинах із лікарнею. Згідно із постановами про відкриття виконавчого провадження ВП № 75487226, ВП № 75487067, ВП № 75486915 від 09.07.2024 та ВП № 75485858 від 08.07.2024, Надвірнянським відділом державної виконавчої служби Надвірнянського району Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкриті виконавчі провадження з виконання виконавчого листа № 348/2395/23, виданого 27.06.2024 Надвірнянським районним судом, щодо стягнення з КНП «Надвірнянська ЦРЛ» на користь [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] компенсації моральної та матеріальної шкоди, витрат на правничу допомогу загальним розміром 2 039 935,00 грн (без урахування понесених позивачем витрат у зв`язку із примусовим виконанням судового рішення, які не підлягають стягненню з Відповідача). 16 липня 2024 року КНП «Надвірнянська ЦРЛ» перераховані кошти на рахунок Надвірнянського ВДВС у розмірі 2233616,00 грн. Крім того, здійснювалося стягнення у розмірі 10581,50 грн за ВП №75485858. Постановами від 26.07.2024 було закінчено виконавчі провадження ВП № 75487226, ВП № 75487067, ВП № 75486915 ВП № 75485858 та припинено чинність арешту майна боржника, а також скасовано інші заходи примусового виконання рішення, у зв`язку зі сплатою боргу, виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Таким чином, КНП «Надвірнянська ЦРЛ» здійснено відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального [PERSON] під час під час виконання нею своїх трудових обов`язків. Пряма дійсна шкода, завдана діями відповідача, проявляється у виплаті відшкодування моральної та матеріальної шкоди на користь [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки КНП «Надвірнянська ЦРЛ» відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівника. Отже, [PERSON] , погоджуючись на звільнення її від кримінальної відповідальності за ч.1ст.140 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності та на закриття кримінального провадження, відповідно до вимог ст. 49 КК України, що є нереабілітуючими підставами, погодилася, що судом точно встановлені фактичні обставини справи та дана правильна кваліфікація вчиненого нею злочину, а судом було встановлено, що діяння, яке поставлено [PERSON] у провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину за ч.1ст. 140 КК України та вона винувата у його вчиненні. Причинний зв`язок між протиправною та винною дією і шкодою, яка настала є прямим, оскільки шкода, завдана внаслідок неналежного виконання своїх посадових обов`язків та ненаданням належної медичної допомоги, відшкодовувалася КНП «Надвірнянська ЦРЛ», як роботодавцем за шкоду, яку наніс працівник під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, що безпосередньо нанесло майнову шкоду КНП «Надвірнянська ЦРЛ», за рахунок якого відшкодована вказана шкода. Таким чином, КНП «Надвірнянська ЦРЛ», як відповідальна особа за шкоду, завдану їх працівником - відповідачем у справі під час виконання нею трудових обов`язків, сплатило [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] кошти у загальному розмірі 2039935,00 грн, а також 9375,00 грн витрат на правничу допомогу [PERSON] на користь третіх осіб в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дій [PERSON] , які визнані судом кримінальним правопорушенням, а отже КНП «Надвірнянська ЦРЛ» зазнала збитків на таку суму коштів. В діях [PERSON] вбачається наявність всіх складових елементів цивільно-правової відповідальності, а саме: протиправної поведінки, яка виявилась у неналежному виконанні посадових обов`язків, яке містило ознаки кримінального правопорушення; завданої шкоди у вигляді сплати КНП «Надвірнянська ЦРЛ» моральної та матеріальної шкоди потерпілим особам; причинного зв`язку між її спричиненням та протиправною поведінкою відповідача, а також вина заподіювача шкоди, як лікаря, який неналежним чином виконував свої посадові обов`язки та не надав медичну допомогу пацієнту на належному рівні. На підставі викладеного, відповідач, як винна особа, має покрити шкоду заподіяну позивачу, у повному розмірі (на підставі п.3 ч.1 ст. 134 КЗпП України). На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з [PERSON] відшкодування шкоди в сумі 2039935,00 грн, та судові витрати на оплату судового збору у розмірі 30599,03 грн. Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Грещука Р.П. від 11.07.2025 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 29.08.2025 було задоволено заяву відповідача [PERSON] про відвід судді Грещука Р.П. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2025 справу передано на розгляд судді Надвірнянського районного суду Бурдун Т.А. Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Бурдун Т.А. від 03.09.2025 справу призначено до підготовчого судового засідання. 24.09.2025 через систему «Електронний суд» представник відповідача адвокат Войцеховська Т.М. подала відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечення зазначила, що позов є безпідставний. Вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного: Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області рішенням від 15.01.2024 у справі № 348/2395/23 задовольнив частково позов [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до КНП «Надвірнянська центральна районна лікарня» Надвірнянського міської ради про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. При цьому слід зазначити, що [PERSON] не була залучена до даного процесу взагалі, і не мала можливості скористатися правами, ні цивільного відповідача, ні третьої особи. Мотивувальна частина рішення у справі 348/2395/23, на яку покликається позивач в частині встановлених обставин неналежного виконання лікарями своїх обов`язків це дзеркальна копія з тексту вироку Надвірнянського районного суду від 31.10.2022 у справі № 348/2087/17 стосовно [PERSON] . Проте зазначений вирок Надвірнянського районного суду від 31.10.2022 у справі № 348/2087/17 стосовно [PERSON] був скасований ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду 06.04.2023 року. Під час апеляційного розгляду дослідження доказів не проводилось, тому обставини, встановлені скасованим судовим рішенням (вироком у справі № 348/2087/17) стосовно [PERSON] ), в силу вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК не можуть вважатися такими, що звільнені від доказування. Вважає, що у даному випадку доказуванню підлягає склад делікту-суб`єкт, об`єкт діяння, наслідок та причинно-наслідковий зв`язок. Те, що вина [PERSON] полягає в тому, що вона не діагностувала емболію навколоплідними водами, у зв`язку з чим лікування з приводу даного ускладнення в пологовому будинку Надвірнянської ЦРЛ не проводилося, спростовується носіями спеціальних знань, документами та показаннями які містяться в матеріалах справи № 348/2087/17. Зазначає, що позивач умисно вводить суд в оману, оскільки висновок СМЕ стосувався трьох медичних працівників: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Також 24.09.2025 через систему «Електронний суд» представником відповідача подане клопотання про витребування матеріалів кримінального провадження № 348/2087/17, цивільної справи № 348/2395/23, матеріалів кримінального провадження № 12017090200000698 від 13.10.2017, виклик для допиту директора департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської ОДА [PERSON] , призначення у справі комісійної судово-медичної експертизи. 03.10.2025 через систему «Електронний суд» представник позивача подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що Постановою від 13 листопада 2024 року у справі № 348/2395/23, провадження № 61-9035 св 24 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, якою рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2024 року у незміненій частині та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 червня 2024 року залишено без змін, Верховним судом викладено наступну позицію. Суди попередніх інстанцій, встановивши, що внаслідок неправомірної поведінки лікарів відповідача, у тому числі лікаря [PERSON] , матері позивачів [PERSON] , була надана неналежна медична допомога, у результаті чого остання померла, дійшли правильного висновку про те, що позивачам завдано моральну шкоду. При цьому, судами вірно враховано преюдиційні обставини, встановлені судами у кримінальній справі № 348/2087/17. Звільнення лікаря [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не свідчить про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. Ці підстави звільнення від кримінальної відповідальності не є реабілітуючими. Ухвала Івано-Франківського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року у справі № 348/2087/17 про закриття кримінального провадження і звільнення лікаря [PERSON] від кримінальної відповідальності є обов`язковою для суду, підтверджує факт неналежного виконання професійних обов`язків унаслідок недбалого до них ставлення за викладених в ухвалі суду обставин, що спричинило тяжкі наслідки для хворої [PERSON] у виді смерті. Таким чином, позиція Верховного Суду у даному випадку повністю підтверджує необґрунтованість вимог відповідача та необхідність їх залишення без задоволення. На підставі наведеного, представник позивача просить відмовити у задоволенні відзиву на позовну заяву. Також долучив копію постанови КЦС ВС від 13.11. 2024 року у справі № 348/2395/23. Ухвалою суду від 17.10.2025 у задоволенні клопотань представника відповідача про витребування матеріалів кримінальної справи № 348/2087/17 стосовно [PERSON] за ч.1 ст. 140 КК України, матеріалів цивільної справи № 348/2395/23 за позовом [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до КНП «Надвірнянська центральна районна лікарня» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення; матеріалів кримінального провадження № 12017090200000698 від 13.10.2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України було відмовлено. Також відмовлено у задоволенні клопотання про виклик та допит директора департаменту охорони здоров`я Івано- Франківської ОДА - Дзьомбака В.Б. Ухвалами суду від 24.11.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення комісійної судово-медичної експертизи було відмовлено, закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги з підстав, зазначених у позові, просив позов задовольнити. Додатково зазначив, що ВС дійшов висновку, що вина відповідача доведена. Кримінальне провадження було закрите за ст. 49 КК України, що є нереабілітуючою підставою. Зауважив, що відповідачу було достеменно відомо про розгляд цивільної справи № 348/2395/23, справа була дуже резонансною для міста, також її представник радила їм адвоката під час розгляду справи. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, зазначила, що винною себе не визнає, кримінальне провадження було закрите. Згоду на закриття кримінального провадження вона надавала, оскільки на той час вже була дуже виснаженою цією ситуацією та хотіла, щоб все завершилося. Коштів у такому розмірі на відшкодування шкоди вона не має. Про розгляд цивільної справи за позовами потерпілих до лікарні їй нічого не було відомо. Представник відповідача - адвокат Войцеховська Т.М. в судовому засіданні повністю заперечила щодо позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими, оскільки кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] закрита, обставини судом апеляційної інстанції не досліджувалися, тому не можуть бути визнані такими, що встановлені. Експертний висновок стосується [PERSON] та ще двох осіб. Під час розгляду цивільної справи [PERSON] не була залучена ні в якості відповідача, ні третьої особи, у цивільному процесі її вина мала бути доказана. Те, що лікарня програла процес, не означає, що [PERSON] винувата, вина останньої не встановлена. Позиція адміністрації лікарні змінилася після постанови ВС. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши подані сторонами письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 12 грудня 2011 року прийнята на 0,5 ставки на посаду лікаря-акушер-гінеколога ургентного полового будинку Надвірнянської ЦРЛ, що підтверджується витягом з наказу № 147-к від 02.12.2011 (а.с.10). З 15.03.2012 [PERSON] переведена на 0,25 ставки лікаря-акушера-гінеколога ординатора та 0,5 ставки лікаря-акушер-гінеколога ургентного пологового будинку КНП «Надвірнянська ЦРЛ» (витяг з наказу №26-к від 15.03.2012) (а.с.11). ВирокомНадвірнянського районного суду Івано- Франківської області від 31.10.2022 року у справі №348/2087/17) відповідача [PERSON] , яка на час вчинення кримінального правопорушення працювала лікарем акушер-гінекологом ургентного полового будинку Надвірнянської ЦРЛ, а на час винесення вироку лікарем-ординатором полового будинку КНП «Надвірнянська ЦРЛ», суд визнав винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.140 КК України; на підставі ч.5 ст.74, п.2 ч.1 ст. 49 КК України звільнив її від призначеного покарання за вчинення злочину у зв`язку із закінченням строків давності (а.с.83-100). 06.04.2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду ухвалою суду задовольнила клопотання захисника обвинуваченої [PERSON] про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України. Вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 31.10.2022 року стосовно [PERSON] за ч. 1ст. 140 КК України скасовано. Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження закрито у зв`язку із звільненням [PERSON] від кримінальної відповідальності. Ухвала суду набула чинності 06.04.2023 (а.с.101-107). Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області у справі № 348/2395/23 від 15.01.2024 року було задоволено частково позовну заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до КНП «Надвірнянська ЦРЛ» Надвірнянської міської ради про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Стягнуто з КНП «Надвірнянська ЦРЛ» на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 30560 гривень та моральну шкоду у розмірі 300000,00, а всього 330560 гривень; стягнуто на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 300000 гривень; стягнуто на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень. Додатковим рішенням від 29.01.2024 року стягнуто з КНП «Надвірнянська ЦРЛ» на користь [PERSON] 5249,37 грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 12-23). 11 червня 2024 року постановою Івано-Франківського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволено частково. Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15.01.2024 року змінено. Стягнуто з КНП «Надвірнянська центральна районна лікарня» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500000 грн та матеріальну шкоду у розмірі 30 560 грн, а всього 530560 грн; стягнуто на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500000 грн; стягнуто на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1000000 грн. Додаткове рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29.01.2024 року змінено та стягнуто на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 9375,00 грн ( а.с.24-33). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Постановою від 13.11.2024 року у справі № 348/2395/23, (провадження № 61-9035 св 24) рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2024 року у незміненій частині та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 червня 2024 року залишив без змін. У вказаній постанові Верховним судом викладено наступну позицію. Суди попередніх інстанцій, встановивши, що внаслідок неправомірної поведінки лікарів відповідача, у тому числі лікаря [PERSON] , матері позивачів [PERSON] , була надана неналежна медична допомога, у результаті чого остання померла, дійшли правильного висновку про те, що позивачам завдано моральну шкоду. При цьому, судами вірно враховано преюдиційні обставини, встановлені судами у кримінальній справі № 348/2087/17. Звільнення лікаря [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не свідчить про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. Ці підстави звільнення від кримінальної відповідальності не є реабілітуючими. Ухвала Івано-Франківського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року у справі № 348/2087/17 про закриття кримінального провадження і звільнення лікаря [PERSON] від кримінальної відповідальності є обов`язковою для суду, підтверджує факт неналежного виконання професійних обов`язків унаслідок недбалого до них ставлення за викладених в ухвалі суду обставин, що спричинило тяжкі наслідки для хворої [PERSON] у виді смерті (а.с.181-187). При цьому, судом звернуто увагу на те, що судами вірно оцінено відповідний висновок судово-медичної експертизи щодо причин смерті [PERSON] , який проведено в рамках досудового розслідування у кримінальній справі, який підтверджує наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями лікарів відповідача та смертю матері позивачів. Отриманий відповідно до вимог закону висновок судово-медичної експерта у кримінальній справі, є допустимим і достовірним доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати чи визнає доказ, чи відхиляє його. На підставі виконавчих листів № 348/2395/23, виданих Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області 27.06.2024, Надвірнянським ВДВС 09.07.2024 були відкриті виконавчі провадження № 75487226, 75487067 та 75486915 про стягнення з КНП «Надвірнянська центральна районна лікарня» на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] сум шкоди; 08.07.2024 було відкрите виконавче провадження № 75485858 про стягнення з КНП «Надвірнянська центральна районна лікарня» на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу (а.с.35,-36, 38-39, 41, 43-44). 16 липня 2024 року КНП «Надвірнянська ЦРЛ» перераховані кошти на рахунок Надвірнянського ВДВС у розмірі 2233616,00 грн (а.с.47). Крім того, перераховані кошти у розмірі 10581,50 грн за ВП №75485858 (а.с.48). Постановами від 26.07.2024 було закінчено виконавчі провадження ВП № 75487226, ВП № 75487067, ВП № 75486915 ВП № 75485858 та припинено чинність арешту майна боржника, а також скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с.37, 40, 42,45-46). Отже, КНП «Надвірнянська ЦРЛ» здійснено відшкодування матеріальної та моральної шкоди на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, між сторонами існує спір щодо порядку відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дій працівника, який регулюється нормами Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України). Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями статей 22 та 1166 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права,має право на їх відшкодування. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами) визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25.11.2020 року у справі № 760/28302/18-ц, від 02.11.2020 року у справі № 133/1238/17. Згідно із частиною 1 статті 130 Кодексу законів про працю України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. За приписами ч. 2 ст. 130 Кодексу законів про працю України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Виходячи з приписів п. 3 ч. 1 ст. 134 Кодексу законів про працю України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Пряма дійсна шкода, завдана діями відповідача, проявляється у виплаті відшкодування моральної та матеріальної шкоди на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки Комунальне некомерційне підприємство «Надвірнянська центральна районна лікарня» Надвірнянської міської ради, відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівника. За змістом ч. 3 ст. 136 КЗпП покриття шкоди, заподіяної працівником, провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду. Щодо твердження представника відповідача про те, вина [PERSON] не доведена, а вирокНадвірнянського районного суду від 31.10.2022 у справі № 348/2087/17 був скасований судом апеляційної інстанції та дослідження доказів не проводилось, суд зазначає наступне. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Статтею 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Зокрема, до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18 (провадження № 61-7008св21) зроблено висновок про те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України є нереабілітуючими обставинами, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу заподіяну з його вини шкоду. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі № 367/6377/17 (провадження № 61-975св23). Отже, кримінальне провадження щодо [PERSON] закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме у зв`язку із закінченням строків давності, які є нереабілітуючими обставинами, тому звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49 КК України і не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду. Крім того, за частиною шостою статті 82 ЦПК України, не лише вирок, але і ухвала про закриття кримінального провадження із звільненням від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду у цивільному провадженні виключно в питаннях, чи мало місце діяння (кримінальне правопорушення) та чи вчинене воно цією особою. Відповідно до частини третьої статті 285 КПК України обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати про закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. [PERSON] у разі незгоди з підставою закриття кримінального провадження щодо неї згідно з ухвалою суду апеляційної інстанції від 06.04.2023 у кримінальному провадженні - у зв`язку із закінченням строків давності, які є нереабілітуючими обставинами, була вправі заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави і наполягати на своєму повному виправданні (реабілітації). [PERSON] не була позбавлена права оскарження вказаної ухвали суду з таких же підстав. Однак докази цього у справі відсутні. Більш того, у судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що «вона надавала згоду на закриття кримінального провадження, оскільки на той час вже була дуже виснаженою цією ситуацією та хотіла, щоб все закінчилося». Як зазначено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №398/571/15ц, звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими». Подання клопотання про закриття кримінального провадження за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності є правом обвинуваченого, однак це не спростовує нереабілітуючий характер відповідної підстави звільнення особи від кримінальної відповідальності. Виправдувального вироку у кримінальному провадженні немає, а закриття справи у зв`язку з закінченням строку давності не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19. Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року у справі №755/2545/15-ц (провадження № 61-47866св18 вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив. Отже, відповідач [PERSON] , погоджуючись на звільнення її від кримінальної відповідальності за ч.1ст.140 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності та на закриття кримінального провадження, відповідно до вимог ст. 49 КК України, що є нереабілітуючими підставами, погодилася, що судом точно встановлені фактичні обставини справи та дана кваліфікація вчиненого нею злочину правильна, а судом було встановлено, що діяння, яке поставлено [PERSON] у провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину за ч.1 ст. 140 КК України та остання винувата у його вчиненні. У зв`язку із зазначеним, суд відхиляє як необґрунтовані посилання представника відповідача на те, що відсутність обвинувального вироку щодо [PERSON] , звільнення останньої від кримінальної відповідальності не покладає на неї жодних процесуальних наслідків. Причинний зв`язок між протиправною та винною дією і шкодою, яка настала є прямим, оскільки шкода, завдана внаслідок неналежного виконання своїх посадових обов`язків та ненаданням належної медичної допомоги, відшкодовувалася КНП «Надвірнянська центральна районна лікарня», як роботодавцем за шкоду, яку наніс працівник під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, що безпосередньо нанесло майнову шкоду позивачу, за рахунок якого відшкодована вказана шкода. Це положення законодавства передбачає перехід права вимоги регресу від однієї особи до іншої при виникненні деліктного (позадоговірного) зобов`язання, а саме із заподіяння шкоди. Регрес регулюється загальними нормами цивільного права. Таким чином, твердження представника відповідача, які полягають у тому, що винуватість [PERSON] не була доведена у встановленому законом порядку, безпідставні та не відповідають наведеним висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладеним в постановах Верховного Суду. Стосовно твердження представника відповідача про те, що у даній справі підлягає доказуванню склад делікту, суд звертає увагу на те, що встановлення наявності шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні не є предметом розгляду в даній справі та знаходиться поза межами предмету доказування. Більш того, такі обставини встановлені судом касаційної інстанції у справі № 348/2395/23. Окремо суд зауважує, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відступ від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили та є чинним, є порушенням принципу правової певності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення. Щодо твердження відповідача та її представника про те, що під час розгляду цивільної справи [PERSON] не була залучена ні в якості відповідача, ні третьої особи, суд зауважує, що судове рішення повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що ґрунтуються на сформульованому в пункті 1 статті 6 Конвенції положенні про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20), від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 712/13890/15 (провадження № 61-6202св21), від 15 вересня 2023 року у справі № 756/9793/20 (провадження № 61-5524св23) та інших. Будь-яких питань про права, свободи та інтереси [PERSON] рішенням суду у справі № 348/2395/23 не вирішувалося. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Інші аргументи та доводи сторони відповідача доречними, важливими та суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду. Таким чином, беручи до уваги те, що у справі доведено належними і допустимими доказами завдання шкоди позивачеві через переслідуване у кримінальному порядку діяння винного відповідача, пов`язане з неналежним виконанням нею своїх трудових обов`язків, з відповідача, на підставі вказаних норм законодавства, слід стягнути заявлену виплачену позивачем суму відшкодування потерпілим повністю, тобто у розмірі 2039935,00 грн. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повним задоволенням позову, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 30599,03 грн. У зв`язку з перебуванням головуючого судді Бурдун Т.А. у додатковій відпустці у період з 29.12.2025 по 07.01.2026, повний текст рішення складений та підписаний 08.01.2026. На підставі викладеного,

Outcome: approved