Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

16 квітня 2025 року на адресу Шевченківського районного суду надійшла позовна заява , в якій позивачка просить суд постановити рішення, яким позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , та стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30.06.2017 року. За час подружнього життя у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу проживає разом із матір`ю та перебуває повністю на її утриманні. Позивачка вказує, що відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться станом її здоров`я, умовами проживання, навчанням та розвитком, не підтримує з дитиною належних стосунків. Матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає належним чином, аліменти сплачуються примусово в межах виконавчого провадження. Тобто відповідач фактично самоусунувся від участі у житті дитини, не забезпечує її духовного, морального та фізичного розвитку, що негативно впливає на інтереси дитини та суперечить принципу забезпечення найкращих інтересів доньки. З огляду на викладене, позивачка вважає, що наявні правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини та просить суд задовольнити позов. Ухвалою суду від 23.04.2025 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.05.2025 року, судом витребувано висновок з Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки. 14.07.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] просила суд позовні вимоги задовольнити та позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки, покликаючись на аргументи аналогічні викладеним в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Не подав відзив на позовну заяву. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої доньки. Пояснила, що при розгляді питання про позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування намагається через всі можливі засоби зв`язку повідомити особу про розгляд щодо неї питання. Так за допомогою соцмереж працівник рай адміністрації, при підготовці до розгляду даного питання, знайшла контактні дані відповідача та повідомила про розгляд питання про доцільність позбавлення його батьківських прав. У день роботи комісії [PERSON] вийшов на зв`язок та в присутності позивачки заперечив заявлені до нього вимоги. Повідомив, що на даний час проживає за межами України, проте цікавиться життям дитини . Спілкується і з позивачкою і з донькою та допомагає матеріально її утримувати . На підтвердження своїх пояснень надав копії переписки з донькою та її матір`ю з мобільного телефону . В подальшому представник третьої особи до суду не з`явилась, натомість було скеровано клопотання про проведення розгляду в її відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивачки, представника третьої особи, показання свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється найкращим інтересам дитини. Аналогічний принцип закріплено у статті 7 Сімейного кодексу України, згідно з якою регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтею 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття нею освіти. При цьому стаття 155 Сімейного кодексу України встановлює, що здійснення батьківських прав має ґрунтуватися на повазі до прав та гідності дитини. Водночас статтею 164 Сімейного кодексу України передбачено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Зазначений захід є крайнім і може застосовуватися лише за наявності доведених обставин, які свідчать про винну, умисну та тривалу поведінку батьків, спрямовану на ухилення від виконання батьківських обов`язків або завдає шкоди інтересам дитини. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із матір`ю, яка здійснює її щоденне виховання, здійснює догляд та всебічне забезпечення. На підтвердження позовних вимог позивачкою подано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року про розірвання шлюбу, яке підтверджує факт припинення шлюбних відносин між сторонами, однак відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України саме по собі не припиняє прав та обов`язків батьків щодо дитини. Також подано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2017 року про стягнення з відповідача аліментів, виконавчий лист та матеріали виконавчого провадження, які підтверджують визначення судом обов`язку відповідача щодо матеріального утримання дитини. Разом з тим зазначені документи не свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а лише підтверджують існування аліментного зобов`язання. Заборгованості по оплаті аліментів у відповідача немає. Довідка про доходи позивача від 07 квітня 2025 року підтверджує наявність у неї стабільного доходу та можливість забезпечувати належні умови для проживання і розвитку дитини, однак не містить відомостей щодо поведінки відповідача або його участі у житті дитини. Довідка Ліцею «Надія» Львівської міської ради від 07 квітня 2025 року № 02-11/62 підтверджує факт навчання дитини у зазначеному навчальному закладі та перебування її на утриманні матері, не містить при цьому інформації про негативний вплив відповідача або загрозу правам та інтересам дитини з його боку. Характеристика дитини від 10 квітня 2025 року свідчить про належний рівень розвитку дитини, успішність навчання та активну участь матері у вихованні, однак не містить відомостей про винну поведінку відповідача або обставини, передбачені статтею 164 Сімейного кодексу України. Акт про фактичне проживання від 07 квітня 2025 року підтверджує проживання дитини разом із матір`ю та створення для неї належних житлово-побутових умов, не встановлюючи фактів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Судом встановлено, що відповідач на даний час проживає за межами України, що об`єктивно унеможливлює його щоденну особисту участь у житті дитини, однак саме по собі проживання одного з батьків за кордоном не може розцінюватися як ухилення від виконання батьківських обов`язків. З матеріалів справи, зокрема зі скріншотів переписки між позивачкою та відповідачем, долучених представником органу опіки та піклування, вбачається, що відповідач підтримує зв`язок із позивачкою та дитиною, цікавиться станом здоров`я, навчанням і потребами доньки. Із зазначеної переписки також вбачається, що позивачка зверталася до відповідача з повідомленнями про необхідність додаткових витрат на дитину, зокрема на оплату гуртків, лікування у стоматолога, інтернет-покупки та інші потреби, окрім аліментів, і відповідач здійснював відповідні грошові перерахування, цей факт не заперечується позивачкою. Суд не приймає до уваги твердження позивачки про те, що фотографії , наявні у даній переписці , могли бути отримані відповідачем з соціальних мереж. Так, у відповідача не могло бути доступу через соціальні мережі до медичної карти дитини при зверненні у стоматологічну клініку та копії квитанції про оплату послуг стоматолога з фото пацієнтки в мед закладі, які отримав відповідач від абонента « Ірина Початенко»( а.с. 98-99) . Критично суд оцінює і показання допитаної в судовому засіданні за клопотанням [PERSON] , малолітньої [PERSON] , яка наполягала на тому, що бажає щоб [PERSON] було позбавлено батьківських прав щодо неї. Дитина тривалий час проживала лише з матір`ю , а тому її думка може бути спотворена, мати ознаки навіювання одним із батьків, внаслідок чого не може прийматися судом як абсолютна. В продовження наведеного, у постанові ВС від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21) зазначено, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через малолітній вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач своєчасно сплачує аліменти, заборгованість зі сплати аліментів відсутня, що свідчить про виконання ним обов`язку щодо утримання дитини, передбаченого статтею 180 Сімейного кодексу України. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Факт виконання відповідачем обов`язку щодо утримання дитини є істотною обставиною при вирішенні питання про наявність підстав для позбавлення батьківських прав. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Крім того, у справі наявний висновок органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, складений відповідно до вимог статті 19 Сімейного кодексу України та Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866. У зазначеному висновку орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, зазначивши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і застосовується лише у випадках свідомого та умисного ухилення батьків від виконання своїх обов`язків, а таких обставин у даній справі не встановлено. Відповідно до статті 19 Сімейного кодексу України, висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим для суду, однак підлягає обов`язковій оцінці. Суд бере до уваги, що зазначений висновок є мотивованим, узгоджується з іншими доказами у справі та відповідає принципу забезпечення найкращих інтересів дитини. Оцінюючи всі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у справі не доведено наявність умисної, винної та тривалої поведінки відповідача, яка б свідчила про його ухилення від виконання батьківських обов`язків, а також не встановлено, що збереження за ним батьківських прав суперечить найкращим інтересам дитини. За таких обставин суд вважає, що застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, є необґрунтованим та непропорційним втручанням у сімейні правовідносини, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed