Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 26.08.2025 року представник позивача звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори про звільнення майна з-під арешту. Позовна заява мотивовані тим, що [PERSON] являється спадкоємцем після смерті [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] . Після його смерті [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Під час процедури оформлення спадщини виявилось, що видати свідоцтво про право власності на спадкове майно неможливо, оскільки на усе нерухоме майно [PERSON] накладений арешт, зареєстрований Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою 04.02.2008 року за № 6521538. 21 травня 2025 року Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора надала інформацію проте, що арешт на нерухоме майно померлого накладався відповідно до постанови 3Б-216 від 27.06.2003 року, виданої СУ УМВС України в Івано-Франківській області. При зверненні до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області позивача було повідомлено, що в базах даних відсутні відомості стосовно кримінального провадження в межах якого накладався арешт та кримінального провадження відносно самого [PERSON] . Крім того було зазначено про необхідність звернення до нотаріальної контори для отримання документів, проте у відповіді від 21 травня 2025 року Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора вже зазначила, що документи на підставі яких був накладений арешт на майно [PERSON] знищено. [PERSON] зверталася в порядку кримінального судочинства з заявою про скасування арешту майна, проте 25 липня 2025 року отримала ухвалу про відмову у задоволенні даного клопотання, оскільки його необхідно розглядати в межах цивільного судочинства. Тому просила скасувати арешт, накладений на майно [PERSON] [INFO] відповідно до постанови 3Б-216 від 27.06.2003 року, виданої СУ УМВС України в Івано-Франківській області. ІІ. Стислий виклад позиції учасників справи. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив такі задовольнити. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області в судовому засіданні 14.10.2025 року вказала, що ГУНП не є належним відповідачем у даній справі, оскільки не є правонаступником УМВС України в Івано-Франківській області. В подальшому в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце повідомлена належним чином. Представник Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилася, до суду надіслала заяву, у якій просить розгляд справи здійснювати без її участі, окрім цього додатково повідомила про те, що позов не визнає, оскільки Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора була лише реєстратором даного обтяження, яке було накладено на підставі постанови №Б-210 від 27.06.2003 року, винесеної СУ УМВС України Івано-Франківської області. ІІІ.\~ Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 01.09.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного\~провадження та\~призначено\~судове засідання. Ухвалою суду від 23.09.2025 року постановлено витребувати докази по справі. Ухвалою суду від 23.09.2025 року постановлено підготовче провадження закрити та призначити справу до судового розгляду. ІV. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що згідно відповіді заступника начальника ГУНП в Івано-Франківській області в наявних у розпорядженні ГУНП базах даних та обліках відсутні відомості про порушення кримінальної справи відносно [PERSON] , [INFO] , слідчими СУ МВС України в Івано-Франківській області. Відсутня інформація в рамках якої кримінальної справи накладено арешт на майно [PERSON] (а.с.9-10). Згідно відповіді начальника Івано-Франківського відділу ДВС в Івано-Франківській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції І. Француза, повідомлено, що станом на 27.05.2025 року на виконанні Івано-Франківського відділу ДВС в Івано-Франківській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не перебувають та не перебували раніше виконавчі провадження щодо [PERSON] , [INFO] (а.с.7). З відповіді державного нотаріуса Антонюк Л.І. встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, існує запис про накладення арешту на майно [PERSON] , [INFO] , підстава обтяження - постанова №3Б-216 від 27.06.2003 року СУ УМВС України в Івано-Франківській області. Копії інших документів, зокрема акту №6 про вилучення для знищення документів від 30.12.2012 року, може бути надано на вимогу суду (а.с.15). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартири загальною площею 30,5 кв.м., яка розташована в [ADDRESS] , власниками такої в частині по є [PERSON] та [PERSON] (а.с.17-18). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] [PERSON] на праві власності належить 49/100 частки будинковолодіння в [ADDRESS] . У відповідності до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, вказано, що у власності [PERSON] перебуваєв тому числі нерухоме майно квартира, що розташована в [ADDRESS] , в частці , домоволодіння в [ADDRESS] в частці 49/100. Окрім цього в даній довідці міститься архівний запис про арешт №6521538, зареєстрований Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на підставі постанови 3-Б-216 від 27.06.2003 року, винесеної СУ УМВС України в Івано-Франківській області, на усе нерухоме майно [PERSON] (а.с.20-21). У відповідності до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом ДРАЦС у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] помер [INFO] (а.с.27). 12.06.2023 року приватним нотаріусом Шеленко І.І. заведено спадкову справу після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.22). У відповіді приватного нотаріуса Шеленко І.І. про неможливість видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину після смерті діда [PERSON] зазначено, що від 04.02.2008 року за №6521538 міститься запис у реєстрі про накладення арешту на все майно [PERSON] . Документи на підставі яких накладено арешт знищені згідно акту №6 про вилучення для знищення документів від 30.05.2012 року, складеного Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою. Для подальшого вирішення питання спадкування, рекомендовано звернутись до суду із позовом про зняття арешту з майна [PERSON] (а.с.23). Згідно копії акту №6 про вилучення для знищення документів не внесених до Національного архівного фонду від 30.05.2012 року, 30.05.2012 року знищено в тому числі розпорядження по накладенню та зняттю заборон (арештів) (а.с.84-86). З відповіді Івано-Франківської обласної прокуратури від 20.10.2025 року вбачається, що в останньої відомості щодо розслідування кримінальної справи чи кримінального провадження відносно [PERSON] , [INFO] , в межах яких накладався арешт на майно, відсутні. З огляду на викладене, надати копію постанови 3-Б-216 від 27.06.2003 року, немає можливості. Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.07.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] про зняття арешту з вказаного вище майна (а.с. 28-30). V.\~Мотиви з яких виходить суд та норми права. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України. Згідно статті 1 Першого Протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною першою\~статті 316 ЦК України\~передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. 1\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~статті 321 ЦК України\~закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 386 ЦК України\~встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним та який відповідає вимогам ст. ст.\~15,\~16 ЦК України\~щодо можливого способу захисту. Визначальним для захисту права власності у спосіб усунення порушень, не пов`язаних із позбавленням власника права володіння майном, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до\~статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключанням тих прав і обов`язків, що зазначені у\~статті 1219 ЦК України\~(статті\~1218,\~1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга\~статті 1220 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої\~статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята\~статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний\~\~звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя\~статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу відкриття спадщини, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане у встановленому законом порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до\~Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх\~\~обтяжень»\~не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до\~глави 29 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої\~статті 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Щодо належного відповідача ГУНП у Івано-Франківській області. Постановою Кабінету Міністрів України №730 від 16 вересня 2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ»\~було ліквідовано як юридичну особу управління Міністерства внутрішніх справ України у Івано-Франківській області та її структурні підрозділи. Водночас цією ж Постановою утворено ГУ НП в Івано-Франківській області. Згідно з відкритими даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 06.06.2024 проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи - управління Міністерства внутрішніх справ України у Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 08592193). Ліквідація\~це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обов`язки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях. У відповідності до абз.3 п. 3 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ № 1174 від 20.10.2011 року, пропозиція щодо утворення, реорганізації або ліквідації органу виконавчої влади вноситься Прем`єр-міністрові України членом Кабінету Міністрів України з урахуванням пріоритетів діяльності Кабінету Міністрів України, необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання їх повноважень та містить: у разі ліквідації органу виконавчої влади - обґрунтування щодо доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такого органу або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Згідно абз.5 п.6 вказаного Порядку права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України. Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14 сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Щодо неналежного відповідача Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори. Частинами першою, третьою\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~статті 48 ЦПК України\~сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга\~статті 51 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (див.: висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду у справі за №523/9076/16-ц від 17.04.2018 року пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. У постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 761/825/20 (провадження № 61-12951св21), від 02 листопада 2022 року у справі № 758/14101/16-ц (провадження № 61-17550св21) зазначено, що відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. VІ. Висновки суду. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. У даній справі, предметом спору є скасування\~обтяження (арешту) на майно, яке належало діду позивача - [PERSON] , який помер. Як спадкоємець майна після смерті [PERSON] , [PERSON] , яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, належить спадкове майно з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права власності на майно. Відтак [PERSON] є власником спадкового майна. Отже спадкоємець, право власності на спадкове майно якого порушено, зокрема, в частині розпорядження майном, у зв`язку із накладенням на таке майно арешту, має право звернутися в суд за відновленням такого права. При цьому, посилання представника відповідача Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області стосовно того, що даний орган не є належним відповідачем у даній справі є безпідставним, оскільки ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такого органу. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Аналогічність завдань міліції та поліції встановлена\~статтею 3 Закону України «Про міліцію»\~та\~статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію»\~відповідно. Ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується. Суд звертає увагу, що в Законі України «Про Національну поліцію»\~чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була. Як міліція (до часу її ліквідації), так і національна поліція (з часу її створення), входили та входять в структуру Міністерства внутрішніх справ України, структурним підрозділом якого в Івано-Франківській області станом на 2003 рік (час накладення арешту на майно) було Управління МВС України в Івано-Франківській області, а станом на даний час є Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області (відповідач), як орган публічного права. Таким чином, оскільки ліквідовано УМВС в Івано-Франківській області з одночасним створенням іншого органу - ГУ НП в Івано-Франківській області, який виконує повноваження (завдання) органу, що ліквідовується, то останній є належним відповідачем у справі, предметом якої є скасування арешту, накладеного постановою 3Б-216 від 27.06.2003 року, яка видана СУ УМВС України в Івано-Франківській області. З урахуванням викладеного, позов в частині вимог до Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області є підставним. При цьому суд звертає увагу, що арешт за реєстраційним номером 6521538 накладений на: невизначене майно, все майно, усе нерухоме майно [PERSON] без ідентифікуючих даних особи, на майно якої накладено арешт, що і стало перешкодою у видачі свідоцтва про спадщину позивачу. В той же час, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений вищевказаною постановою виключно на майно [PERSON] , [INFO] , докази права власності останнього на яке надано позивачем, а саме: на частину квартири, що розташована в [ADDRESS] та домоволодіння в [ADDRESS] в частці 49/100. Тобто скасування арешту не стосується всього майна [PERSON] , що значиться за записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, оскільки наявність арешту, реєстраційний номер 6521538 щодо майна, яке не належало [PERSON] , [INFO] , не порушують права позивача. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора не може бути відповідачем у даній справі, оскільки в даному випадку остання виступала в якості реєстратора обтяження, накладеного на спірне майно. Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Тому у задоволенні частини позовних вимог, пред`явлених до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, слід відмовити. VІІ. Судові витрати. Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, оскільки в задоволенні позовних вимог до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори відмовлено, однак позов задоволено в частині вимог до відповідача Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, тому з останнього підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 484,48 грн. На підставі викладеного, ст.\~15,\~16 ЦК України, Закону України «Про нотаріат»,

Outcome: partial