Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

28.08.2025 [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Салтисюк Ю.В., звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , Магдалинівської селищної ради, третя особа приватний нотаріус Самарівського району нотаріального округу Дніпропетровської області Щока Валентина Олександрівна про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Свої вимоги мотивує тим, що позивач є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] за життя заповіт не залишила. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та має наступні технічні характеристики: А житловий будинок, загальною площею 57,93 м2, житловою площею 31,37 м2; а- сіни, ГН ганок, Б - сарай; ПГ погріб, б- прибудова, В уборна, № 2 ворота з хвірткою, № 3 забор, № 4 хвіртка. [PERSON] на момент своєї смерті мала двох доньок [PERSON] та [PERSON] [PERSON] 29.04.2025 звернулася до приватного нотаріуса Самарівського району нотаріального округу Дніпропетровської області Щоки В.О. з заявою про прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] з заявою про прийняття спадщини не зверталася. Постановою приватного нотаріуса Самарівського району нотаріального округу Дніпропетровської області Щоки В.О. від 30.05.2025 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з наявністю спадкоємця за законом, який фактично прийняв спадщину після смерті матері та не заявив в шестимісячний термін про свою відмову від прийняття спадщини. Однак, позивач не погоджується з висновками нотаріуса, оскільки сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, так як не достатньо бути зареєстрованим за однією адресою із спадкодавцем. Закон пов`язує таке право спадкодавця лише із реальним постійним проживанням разом. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] постійно проживає у м. Дніпро, не проживала за адресою: [ADDRESS] , хоча і була зареєстрована за цією адресою, ніколи не мала особистих речей та не вела домашнє господарство за адресою реєстрації. Позивач вважає, що [PERSON] не є особою, яка фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як не являється особою, якка постійно проживала з спадкодавицею на момент її смерті. Позивач просить суд визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та має наступні технічні характеристики: А житловий будинок, загальною площею 57,93 м2, житловою площею 31,37 м2; а- сіни, ГН ганок, Б - сарай; ПГ погріб, б- прибудова, В уборна, № 2 ворота з хвірткою, № 3 забор, № 4 хвіртка. Ухвалою суду від 01.09.2025 позовна заява прийнята до розгляду та по ній було відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 01.10.2025 витребувано від приватного нотаріуса Самарівського району нотаріального округу Дніпропетровської області Щоки Валентини Олександрівни копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 20.10.2025 закрито підготовче провадження та цивільна справа призначена до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що її сестра [PERSON] не проживала за однією адресою разом з їх матір`ю, хоча і була зареєстрована за однією адресою. Оскільки у сестри не було реєстрації, то мама зареєструвала сестру у своєму будинку. Разом з мамою завжди проживала вона, також коли її донька навчалася у школі, то донька теж проживала разом з ними. У будинку проживав ще її син до того часу як був мобілізований у ЗСУ. Її сестра в будинку не проживала з 1981 року, вона проживала весь цей час у м. Дніпрі. До нотаріуса з заявою про прийняття спадщини звернулася лише вона. Сестра не зверталася з заявою про прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала та пояснила, що вона більше 27 років проживає у м. Дніпрі. Її співмешканець не бажав її зареєструвати за адресою у м. Дніпрі, тому вона зареєструвалася за адресою проживання її матері. Її речей у будинку матері не має. Вона підтверджує, що реєстрація за однією адресою з її матір`ю була лише формальністю. Вона дійсно не проживала з матір`ю. До нотаріуса вона приїжджала, але нотаріус їй повідомив, що їй не потрібно подавати заяву про прийняття спадщини. Представник відповідача - Магдалинівської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність. Третя особа у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність. Вислухавши думку сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.13) Згідно свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а.с. 15) На момент своєї смерті [PERSON] на праві приватної власності володіла наступним нерухомим майном - житловим будинком, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності [NUMBER] , виданого приватним нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Солодовник В.В. 22.06.2011 та свідоцтвом про право на спадщину за законом ВРЛ № 244471, виданого приватним нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Солодовник В.В. 22.06.2011 (а.с. 16-17). Державна реєстрація права власності на нерухоме майно - житловий будинок здійснена 01.07.2011 шляхом внесення відомостей до Державного реєстру прав, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 30470667. (а.с. 18) На виконання ухвали суду від 01.10.2025 надано копію спадкової справи після померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 74-93), з якої вбачається, що 29.04.2025 [PERSON] звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті її матері (а.с. 75), 27.05.2025 [PERSON] звернулася з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 88). Згідно довідки Магдалинівської селищної ради [PERSON] станом на 15.11.2024 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 87) 30.05.2025 приватним нотаріусом Самарівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Щока В.О. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на цілу частку нерухомого майна, у зв`язку з наявністю спадкоємця за законом першої черги, яка фактично прийняла спадщину після смерті матері (а.с. 93) Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] . Родину батьків позивача та відповідача вона знає приблизно 44 роки, знає обох доньок [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] не проживала разом з матір`ю [PERSON] років 25-30, після закінчення навчання у школі вона поїхала проживати у м. Дніпро. Коли [PERSON] хворіла при житті, то [PERSON] доглядала за матір`ю. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона перебувала у дружніх відносинах з батьками сторін по справі. З 1965 року вона дружила з [PERSON] . Її діти разом з дітьми [PERSON] ходили разом у дитячий садок, школу, оскільки були одного віку. [PERSON] завжди доглядала за матір`ю, а [PERSON] років 30 проживала у м. Дніпро, вона не проживала з матір`ю, не їздила навіть у лікарню до матері. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з 1991 року вона проживає у с-щі Магдалинівка по сусідству з родиною [PERSON] . [PERSON] після закінчення навчання у школі більше не проживала разом з матір`ю. За весь час вона бачила [PERSON] за місцем проживання матері [PERSON] рази три. В силу положень статті 1216 ЦК України спадкування це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1260-1265 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У відповідності до положень ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , враховуючи положення ст. 1261 ЦК України, являються спадкоємцями за законом першої черги. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї. Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК). Строк, визначений ст. 1270 ЦК України в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття. В свою чергу, для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Згідно з пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Таким чином, законодавець в означеній ситуації висунув вимогу про обов`язковість і постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною 1 статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Встановлення зазначених обставин є необхідним для вирішення питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України. Сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Аналогічний висновок міститься у Постанові КЦС ВС від 26 квітня 2023 у справі № 204/1052/20, від 19.05.2021 у справі № 937/10434/19. Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. У постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації. Таким чином, державна реєстрація місця проживання доньки [PERSON] за однією адресою з спадкодавцем [PERSON] сама по собі не є беззаперечним доказом постійного проживання на момент смерті її матері за адресою її реєстрації. Судом встановлено, що донька спадкодавця [PERSON] , незважаючи на наявність реєстрації (прописки), не проживала разом зі своєю матір`ю [PERSON] , в тому числі на момент її смерті. Так, судом встановлено, що [PERSON] тривалий час близько 27 років проживає у м. Дніпро. Таким чином, на момент смерті матері 15.11.2024 встановлено, що відповідач [PERSON] не проживала разом з спадкодавцем [PERSON] . Тобто, незважаючи на наявність місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] фактично за вказаною адресою не мешкала ні тимчасово, ні постійно. Таким чином, [PERSON] не є особою, яка фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦПК України, так як не є особою, яка постійно проживала з спадкодавцем на момент її смерті. Судом встановлено, що позивач [PERSON] після смерті своєї матері звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та на підставі її заяви було відкрито спадкову справу. Таким чином, позивач в порядку спадкування за законом прийняла спадщину після смерті матері. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Суд враховує положення статей 1296-1299 ЦК України, відповідно до яких питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Так, в судовому засіданні встановлено, що на момент своєї смерті [PERSON] на праві приватної власності володіла наступним нерухомим майном: житловим будинком, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя [PERSON] заповіт не залишала. Після смерті [PERSON] 29.04.2025 за номером 52/2025 приватним нотаріусом Самарівського району нотаріального округу Дніпропетровської області Щока В.О. була зведена спадкова справа. До нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] , однак позивачці постановою приватного нотаріуса Самарівського району нотаріального округу Дніпропетровської області Щока В.О. від 30.05.2025 було відмовлено у вчинені нотаріальної дії. Відповідач [PERSON] з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася. [PERSON] була зареєстрована за однією адресою з [PERSON] , але фактично за адресою реєстрації не мешкала ні тимчасово, ні постійно, в тому числі і на момент смерті [PERSON] . Інші спадкоємці до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не зверталися. Суд приймає до уваги в обґрунтування позову позивача той факт, що позивач вичерпав усі наявні заходи для отримання спадщини після померлої матері [PERSON] , але не може у нотаріальній конторі отримати свідоцтво на спадщину за законом, оскільки постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 30.05.2025 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved