Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Позивача [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 28.10.2019 року позивач передав [PERSON] в якості позики грошові кошти у сумі 160000,00 грн., що підтверджується нотаріально посвідченим договором позики від 28.10.2019 року. Згідно умов договору, відповідач зобов`язаний був повернути повну суму позики не пізніше 28.04.2020 року, але повернув частину позики в сумі 10000,00 грн. 28.04.2022 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів, однак відповідач грошові кошти не повернув. Станом на 09.05.2025 року залишок позики у сумі 150000,00 грн. відповідачем не повернуто. Просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 150000, 00 грн. суму боргу, 22614, 00 грн. 3% річних, 113297,00 грн. інфляційні втрати, а також витрати по справі. Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Посилається на те, що позовна заява була подана з пропуском строку позовної давності, а також зазначає, що позивачем при нарахуванні заборгованості не враховано мараторій на стягнення 3% річних та інфляційних втрат, встановлений Законом України №2120-ІХ від 15.03.2022 року, який звільняє позичальника від відповідальності за прострочення під час дії воєнного стану. Позивач в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 28.10.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, відповідно до умов якого, [PERSON] передав у власність грошові кошти [PERSON] у сумі 160000,00 грн. Позичальник зобов`язався повернути позивачу суму позичених грошових коштів на умовах, визначених договором. Згідно з п. 2 Договору, договір є безпроцентним. Згідно з п. 4 Договору, грошові кошти, що є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Згідно з п. 6 Договору, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві повну суму позики не пізніше 28.04.2020 року. Сторони дійшли згоди щодо наступного графіку повернення позичальником грошових коштів: 28.11.2019 року 10000,00 грн., 28.12.2019 року 10000,00 грн., 28.01.2020 року 10000,00 грн., 28.02.2020 року 10000,00 грн., 28.03.2020 року 10000,00 грн., 28.04.2020 року 110000,00 грн. Сторони домовились, що повернення позики буди здійснено на картковий рахунок позикодавця. Вищезазначений договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М. \~ \~ \~ \~Згідно розписки [PERSON] від 28.10.2019 року, [PERSON] отримав від [PERSON] суму грошей у розмірі 160000,00 грн. 28.04.2022 року [PERSON] направив на адресу відповідача вимогу про повернення коштів у розмірі 150000,00 грн. відповідно до договору позики від 28.10.2019 року. У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України, передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом (ст.614 ЦК України). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ст.1166 ЦК України). Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. \~ Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) Страсбург, 10 лютого 2010 року, остаточне 10/05/2011), з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Щодо позовних вимог в частині стягнення трьох відсотків річних та суми інфляційних втрат суд зазначає наступне. Як вбачається з розрахунку трьох процентів річних у розмірі 22614,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 113297,00 грн., останні нараховані з 29.04.2020 року по 09.05.2025 року у відповідності до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не\~звільняється\~від\~відповідальності за\~неможливість\~виконання\~ним грошового\~зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже суд вважає за необхідне застосувати розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 29.04.2020 року по 23.02.2022 року. Інфляційні втрати: 150000 х 1,17119713-150000 = 25679,57. Три проценти річних: 150000 х 3% х 419 : 365 : 100 = 5165,75; 150000 х 3% х 247 : 366 : 100 = 3036,89; 5165,75 + 3036,89 = 8202,64. Щодо твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України. Постановою Кабінету Міністрів України "'«Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 «з метою запобігання поширенню на України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-, з 19 грудня 2020 р. до 28 лютого 2021 р. на території країни діяв карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом» та наступними постановами КМУ з цього ж питання. В подальшому Кабінет Міністрів України постановою № 1336 від 15.12.2021 продовжив дію адаптивного карантину на території України до 31 березня 2022 року продовжено внесення змін до постанови № 1236 від 9 грудня 2020 р., постановою від 09.12.2020 №1236 продовжено дію до 30.04.2023 року. Постановою від 27.04.2023 №383 продовжено дію до 30.06.2023 року. Отже Карантин в Україні безперервно встановлено з 12.03.2020 до 30.06.2023 року. Отже, до вимог [PERSON] , строк позовної давності до яких не сплив на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, тобто станом на березень 2020 року, не можуть бути застосовані наслідки пропуску строку позовної давності. Строк позовної давності за вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважається продовженим на підставі п.12\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Таким чином, на підставі викладеного, та враховуючи, що суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, позовну заяву слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 28.10.2019 року в загальному розмірі 183882,21 грн., з яких: основна сума боргу 150000,00 грн., інфляційні втрати 25679,57 грн., три проценти річних 8202,64 грн. Згідно ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому суд пропорційно задоволених вимог стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1829,85 грн.

Outcome: partial