Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

29 квітня 2024 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до змісту якої просить постановити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів грошові кошти в сумі 446 295,52 грн, а також сплачений судовий збір у сумі 5 355,5 грн. В обґрунтування позову вказує, що окружною прокуратурою встановлені підстави для представництва інтересів Держави в особі позивача шляхом пред`явлення позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника. Так, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 року у справі №400/12972/21 відмовлено в позові [PERSON] до Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області про визнання протиправними та скасування наказів ,поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2023 року у вказаній справі апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, визнано протиправним та скасовано накази Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області №611-к від 07.09.2021 року Про відсторонення від виконання службових обов`язків та №751-к від 06.12.2021 року Про притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлено позивача на посаді начальника відділу фінансового забезпечення головного бухгалтера Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області з 06.12.2021 та вирішено стягнути з Головного управління управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.09.2021 року по 01.11.2023 року в сумі 554 404 грн. Ухвалою Верховного суду від 11.12.2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2023 року. Таким чином, є доведеним встановлений факт, що звільнення [PERSON] з посади начальника відділу фінансового забезпечення головного бухгалтера Головного Управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області здійснено з порушенням вимог трудового законодавства. На виконання зазначеного вище рішення суду [PERSON] 15.11.2023 року виплачено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.09.2021 року по 01.11.2023 року, що підтверджується платіжною інструкцією №1408. Отже,оскільки звільнення [PERSON] відбулося з порушенням Закону, то у винної в цьому особи - [PERSON] виник обов`язок відшкодувати завдану таким звільненням шкоду у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 446 295,52 грн. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 07.05.2024 відкрито провадження у справі . Заочним рішенням суду від 04 березня 2025 року позов було задоволено. Стягнуто із [PERSON] завдану внаслідок незаконного звільнення працівника шкоду в сумі 446 295,52 грн, на користь Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів (код ЄДРПОУ 02910048). Розподілено судові витрати. Ухвалою суду від 29 квітня 2025 року заяву адвокатки Латій О.В., яка діє в інтересах [PERSON] про перегляд заочного рішення від 04 березня 2025 року - задоволено. Скасовано заочне рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 04 березня 2025 року у справі№ 490/3451/24 та розгляд справи призначено провести в порядку загального позовного провадження . Протокольною ухвалою суду від 02.09.2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні прокурор Задирко А.Мю просила суд задовольнити позовну заяву з викладених в позові та заявах по суті справи підстав. В письмових поясненнях окремо звернули увагу суду на те, що на час подання позову у № 400/12972/21 відповідач був начальником ГУ Держспоживслужби у Миколаївській області, а отже мав бути обізнаним про розгляд цієї справи в в суді та мав можливість впливати на реалізацію установою відповідачем своїх процесуальних прав та обов`язків, як особисто в порядку самопредставництва, так і через уповноважених представників. Однак під час розгляду справи ГУ Держспоживслужби у Миколаївській області не довело законність звільнення з роботи [PERSON] , як і не зверталось з клопотанням про залучення [PERSON] до участі у розгляді справи. Не звертався із клопотанням про вступ у справу № 400/12972/21 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача і сам [PERSON] , хоча як начальник установи мав бути обізнаним про розгляд справи. Представник відповідача адвокат Латій О.В. в судовому засіданні підтримала заперечення, надані в письмових поясненнях від 27.10.2025 року. Зазначила. Що в своїх поясненнях прокурор посилається на положення КЗпП України, проте [PERSON] перебував на посаді державної служби, отже стосовно його дій мають застосовуватися норми спеціального закону, який регулює трудові відносини з державним службовцем ЗУ «Про Державну службу». Разом з тим , положення статей 80-82 цього закону передбачають лише умисну форму вини керівника як обов`язкову умову його матеріальної відповідальності за шкоду. Завдану незаконним звільненням працівника. Крім того, в даній справі не проводилося службове розслідування з встановлення винних осіб - як-то передбачають положення ст.6 ЗУ «Про гарантіїї держави щодо виконання судових рішень». Оскільки вина [PERSON] у звільненні [PERSON] , та умисел в діях відповідача , пов`язаних із звільненням працівника, яке в подальшому визнано незаконним, не встановлені у передбаченому законом порядку просила відмовити у задволенні позову в повному обсязі. Також, звернула увагу суду на те, що у справі № 400/12972/21, яка розглядалась в порядку КАС України і під час розгляду цієї справи, жодна із сторін, в тому числі, представник Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області, не заявив в суді клопотання про залучення до розгляду справи про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] . Так, відповідно до ст.50 КАС України, у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони. Так як, [PERSON] не був залучений до розгляду справи про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обставини, встановлені судовим рішенням в такій справі, не є доведеними і не мають для [PERSON] жодного преюдиціального значення. Як слідує з аналізу змісту судового рішення у зазначеній справі, рішення про звільнення [PERSON] не було самостійним одноосібним рішенням [PERSON] , як керівника , а базувалося на результатах комісійної перевірки, яка встановила порушення у роботі [PERSON] , персональна вина [PERSON] у незаконному звільненні [PERSON] не встановлено, тому стягнення такої шкоди з [PERSON] є також несправедливим. Представник Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів надав заяву , в якій просив розглядати справу за відсутності представника Держпродспоживслужби, позов підтримує . Вислухавши пояснення сторні, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до вимог ч. 1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1ст.13ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з вказаним позовом, прокурор , визначаючи в якості позивача Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів прокурор виходив з того, що Постановою Кабінету Міністрів України №667 від 02.09.2015 затверджено Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, п.7 якого передбачено, що Держпродспоживслужба здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи. 24.02.2020 Відповідно до Положення про Головне управління Держпродспоживслужби у Миколаївській області, затвердженого наказом в.о. голови Держпродспоживслужби від №158, Головне управління є територіальним органом Держпродспоживслужби та їй підпорядковане. Пунктом 14 даного Положення передбачено, що Головне управління утримується за рахунок державного бюджету. Таким чином, вищестоящим в порядку підлеглості органом відносно Головного управління Держпродспоживслужби у Миколаївській області є Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. Предметом позову у справі, яка переглядається, є відшкодування шкоди, понесеної державною, в особі Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів , внаслідок незаконного звільнення працівника, що свідчить про порушення економічних інтересів держави, від імені якої виступають вказані органи. У цивільних правовідносинах держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, зокрема, цивільних. У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру". Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", в редакції, чинній на час подання позову до суду, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України. Захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень. З метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставою для звернення прокурора до суду. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19). Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу відповідно до положення частини четвертої статті 56 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18 наведено правовий висновок, за змістом якого відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. З матеріалів справи вбачається, що прокурором відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" було направлено відповідні запити на адресу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, та останнє звернулося до прокуратури щодо захисту її інтересів в суді. Необхідність звернення прокурора з позовною заявою зумовлена необхідністю захистити інтереси держави в особі Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів. Витрачання з бюджету коштів на виплату [PERSON] заробітної плати за час вимушеного прогулу порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора, який звернувся з даним позовом до суду, оскільки уповноважені органи не повідомили прокурора про те, що будуть самостійно вживати заходів шляхом звернення до суду з відповідним позовом до винної посадової особи, що свідчить про їх бездіяльність, тому вказані обставини відповідно до статті 131-1 Конституції Українитастатті 23 Закону України «Про прокуратуру`підтверджують наявність у прокурора права та можливості представляти інтереси держави в суді, шляхом подання відповідного позову. Окружною прокуратурою 13.02.2024 року на адресу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів скеровано запит про надання інформації щодо вжитих заходів до стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди, завданої незаконним звільненням [PERSON] , у порядку регресу та повідомлення причин бездіяльності у разі невжиття заходів. На вказаний запит Держпродспоживслужба 29.02.2024 надала інформацію, в якій зазначила норми законодавства щодо відповідного порядку відшкодування шкоди,заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу. При цьому, інформацію про вжиття або запланованих заходів щодо стягнення з [PERSON] заподіяної матеріальної шкоди у сумі 446 295,52 грн. не вказала. Таким чином, як убачається з матеріалів справи, на виконання частини четвертої статті 56 ЦПК України прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів , яке, за його твердженнями, полягає у виплаті звільненим працівникам середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням працівників. Отже, у зв`язку з бездіяльністю Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів щодо звернення до суду із вказаним позовом за захистом порушеного права як власника майна, у тому числі коштів, виділених із державного бюджету на фінансування Служби, прокурор правомірно звернувся до суду із вказаним позовом в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" . Так, як вбачається з матеріалів справи, з 24.07.2017 року [PERSON] була призначена на посаду начальника відділу фінансового забезпечення головного бухгалтера Головного управління Держпродспоживслужби у Миколаївській області, за переведенням на посаду начальника управління економіки,бухгалтерського обліку та звітності Головного управління Держпродспоживслужби у Миколаївській області з 24.07.2017 року. 06.12.2021 року Наказом начальника ГУ Держпродспоживслужби у Миколаївській області до начальника управління економіки, бухгалтерського обліку та звітності головного бухгалтера ГУ Держпродспоживслужби у Миколаївській області до [PERSON] застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади за п. 4, п. 1 ст. 66 ЗУ «Про держану службу», за скоєний дисциплінарний проступок, передбачений п. 1 ч.2 т ст.65 ЗУ «Про державну службу» - порушення присяги державного службовця Миколаївським окружним адміністративним судом від 15.06.2023 року у справі №400/12972/21 відмовлено в позові [PERSON] до Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області про визнання протиправними та скасування наказів ,поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2023 року у вказаній справі апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, визнано протиправним та скасовано накази Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області №611-к від 07.09.2021 року Про відсторонення від виконання службових обов`язків та №751-к від 06.12.2021 року Про притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлено позивача на посаді начальника відділу фінансового забезпечення головного бухгалтера Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області з 06.12.2021 та вирішено стягнути з Головного управління управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.09.2021 року по 01.11.2023 року в сумі 554 404 грн. Згідно наказу Головного управління управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області від 10.11.2023 року скасовано наказ від 06.12.2021 №751-к Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу фінансового забезпечення головного бухгалтера Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області з 06.12.2021 року. Скасовано наказ від 07.09.2021 №611-к Про відсторонення від виконання обов`язків. Ухвалою Верховного суду від 11.12.2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2023 року. На підтвердження перерахування вказаних коштів на рахунок звільненого працівника позивачем в матеріалах справи наявні відповідні платіжні доручення. Право на стягнення шкоди, завданої незаконним звільненням працівника із займаної посади закріплено у статті 134 та статті 237 КЗпП України. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Вказаний висновок викладено у Постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 658/28/21 та від 19 грудня 2022 року у справі № 686/11075/21. Спеціальним законодавчим актом у сфері проходження публічної служби є Закон України «Про державну службу» №3723-XII (надалі - Закон №3723-XII), який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу та визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до положень ст.1 Закону №3723-XII, державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження. Основні принципи державної служби визначені нормами ст.3 Закону №3723-XII. Державна служба ґрунтується на таких основних принципах: служіння народу України; демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; пріоритету прав людини і громадянина; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; персональної відповідальності за виконання службових обов`язків і дисципліни; дотримання прав та законних інтересів органів місцевого і регіонального самоврядування; дотримання прав підприємств, установ і організацій, об`єднань громадян. Згідно з ст.5 Закону №3723-XII, державний службовець повинен сумлінно виконувати свої службові обов`язки; шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування; не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця. Положеннями ст.10 Закону №3723-XIІ, встановлено, що основними обов`язками державних службовців є: додержання Конституції України та інших актів законодавства України; забезпечення ефективної роботи та виконання завдань державних органів відповідно до їх компетенції; недопущення порушень прав і свобод людини та громадянина; безпосереднє виконання покладених на них службових обов`язків, своєчасне і точне виконання рішень державних органів чи посадових осіб, розпоряджень і вказівок своїх керівників; збереження державної таємниці, інформації про громадян, що стала їм відома під час виконання обов`язків державної служби, а також іншої інформації, яка згідно з законодавством не підлягає розголошенню; постійне вдосконалення організації своєї роботи і підвищення професійної кваліфікації; сумлінне виконання своїх службових обов`язків, ініціатива і творчість в роботі. Конкретні обов`язки та права державних службовців визначаються на основі типових кваліфікаційних характеристик і відображаються у посадових положеннях та інструкціях, що затверджуються керівниками відповідних державних органів у межах закону та їх компетенції. (ст.11 Закону №3723-XII) Відповідно до пунктів 4 та 10 ч.2 ст.17 Закону №889-VIII саме керівник державної служби в державному органі призначає громадян України, які пройшли конкурсний відбір, на посади державної служби категорій «Б» і «В», звільняє з таких посад відповідно до цього Закону та приймає у межах наданих повноважень рішення про заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності державних службовців, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В»; Щодо посилання представника відповідача на відсутність вини [PERSON] . Так, дійсно на час вчинення проступку, за вчинення якого, на думку позивача, [PERSON] має нести матеріальну відповідальність, останній перебував на посаді державної служби. Відповідно положень ст. 80 ЗУ «Про державну службу», матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до:1) державного службовця, який заподіяв шкоду;2) посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. За частиною третьою цієї статті, у разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю. Отже, положення частини третьої застосовуються до регресної вимоги за п.1 ч.2 ст. 80, а не за пунктом 2). Право на стягнення шкоди, завданої незаконним звільненням працівника із займаної посади закріплено у статті 134 та статті 237 КЗпП України. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Отже, чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. У цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій [PERSON] , тобто не підлягає вирішенню питання щодо правомірності його дій щодо звільнення [PERSON] із публічної служби. Незаконність звільнення [PERSON] встановлена рішенням П`ятого апеляційного адімінсративного суду у справі № 400/12972/21, у зв`язку з чим, предметом розгляду у цій справі є лише відшкодування шкоди у порядку регресу, тобто вирішення приватно-правових відносин. Зокрема, у даній справі, предметом позову є відшкодування шкоди в порядку регресу без необхідності надання оцінки та встановлення неправомірності дій посадової особи (відповідача), відповідними діями якої така шкода завдана, оскільки неправомірність дій відповідача встановлена рішеннями судів про незаконність звільнення [PERSON] із публічної служби та додаткового правового аналізу не потребує. Вказаний висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 658/28/21 Проте, суд вважає за необхідне зазначити і наступне. Як вбачається зі змісту постанови П`ятого апеляційного адіміністративного суду від 01.11.2023 у справі 400/12972/21, у Поданні дисциплінарної комісії від 17.09.2021 року та у спірному наказі ( про звільнення [PERSON] ,, якй підписано керівником Мельниковим Д.Ю.) вказано, що [PERSON] порушила присягу тим, що після проведення перевірки Управлінням Держпраці у Миколаївській області, за наслідками якої був виданий Припис про усунення виявлених порушень від 30.06.2020 року №МК8677/1554/АВ/П, донарахувала та виплатила недержавним службовцям Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області різницю між середньомісячною заробітною платою та раніш виплаченою матеріальною допомогою для вирішення соціально-побутових питань за 2018-2019 роки в розмірі посадового окладу. Такі дії, як зазначено у Поданні та наказі про звільнення, Приписом про усунення виявлених порушень від 30.06.2020 року №МК8677/1554/АВ/П не вимагались і призвели до необґрунтованих виплат бюджетних коштів у сумі 593488,01 грн., вчинені супереч вимогам пп.«б» п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від30.08.2002 року №1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», та за рахунок асигнувань на 2020 рік, що також призвело до використання бюджетних коштів всупереч бюджетному законодавству. Однак, як слідує з матеріалів справи, донарахування та виплата вказаних сум не була результатом особистих рішень та дій тільки лише [PERSON] , як головного бухгалтера, а такі перерахунки та виплати здійснювались на підставі Наказів Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області «Про проведення перерахунків матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань працівникам Головного управління» від 26.08.2020 року №521-к, від 25.09.2020 року №576-к, від 27.10.2020 року №618-к, від 26.11.2020 року №651-к, від 28.12.2020 року №701-к, від 27.01.2021 року №40-к (а.с.181-200). Всі ці накази підписувались керівником Держпродспоживслужби в Миколаївській області та письмово погоджувались як [PERSON] , так і начальником відділу правового забезпечення. Тобто, дії, які кваліфікувалися керівником Держпродспоживслужби в Миколаївській області як порушення [PERSON] присяги, фактично вчинялися Головним управлінням Держпродспоживслужби в Миколаївській області протягом 6 місяців у вигляді наказів за підписом керівника цього управління( яким на той час був сам [PERSON] ) та за погодженням, в тому числі, і керівника відділу правового забезпечення. Ні у Поданні, ні у спірному наказі наведені вище обставини підготовки та погодження на протязі шести місяців наказів про проведення перерахунків матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань працівникам Головного управління не аналізувались, і ступень вини кожної посадової особи, яка була задіяна до підготовки цих наказів, не визначалась, але зазначено, що саме [PERSON] донараховала та виплатила вказані суми матеріальної допомоги. Фактично, без будь-якого обґрунтування, відповідач ( тобто керівник Управління) поклав всю вину за здійснені протягом шести місяців доплати вказаної матеріальної допомоги виключно на позивача, незважаючи на те, що саме керівник відділу правового забезпечення Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області, який перевіряв та письмового погоджував всі накази про такі доплати, в силу своїх функціональних обов`язків повинен був звернути увагу на невідповідність таких доплат положенням пп.«б» п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 року №1298, та відмовитися від погодження наказів про проведення таких виплат. Колегія суддів звернула увагу, що до такої конкретної винної дії [PERSON] Головне управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області у Поданні та у спірному наказі відносить донарахування та виплату [PERSON] недержавним службовцям доплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати. Однак фактичні обставини справи не підтверджують вчинення [PERSON] саме таких дій, оскільки, як вже встановлено вище, вона лише письмово погоджувала накази Головного управлінням Держпродспоживслужби в Миколаївській області про виплату таких сум, які підписувались керівником(тобто самим [PERSON] ) цього управління, та письмово погоджувались також керівником відділу правового забезпечення. Саме ці покази і були підставою для проведення виплат вказаних доплат. Отже, наявність такого складу дисциплінарного проступку, як донарахування та виплата вказаних доплат, який ставиться в вину [PERSON] та кваліфікується як порушення Присяги держслужбовця, фактично відсутній, оскільки участь [PERSON] у проведенні вказаних доплат полягає в зовсім інших діях. При цьому, можливі порушення, які могли бути допущені очолюваним [PERSON] управлінням економіки, бухгалтерського обліку та звітності ГУ Держпродспоживслужби у Миколаївській області при проведенні перерахунків вказаної матеріальної допомоги в процесі підготовки та реалізації зазначених наказів від 26.08.2020 року №521-к, від 25.09.2020 року №576-к, від 27.10.2020 року №618-к, від 26.11.2020 року №651-к, від 28.12.2020 року №701-к, від 27.01.2021 року №40-к, не створюють в діях [PERSON] порушення Присяги державного службовця, оскілки, по-перше вони не створюють порушень етичних (моральних) засад проходження публічної служби, так як відсутні будь-які дані про те, що вона вчиняла дії по виплаті вказаних доплат в своїх особистих інтересах, а по-друге такі порушення не можуть вважатися несумісними з посадою, що підривають довіру до позивача як до державного службовця, та призводять до приниження державного органу. Виходячи з наведеного, колегія суддів вважала неправомірним застосування до [PERSON] спірним наказом від 06.12.2021 року №751-к дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади за порушення присяги державного службовця, а позовні вимоги про визнання протиправним та скасування цього наказу такими, що підлягають задоволенню. Отже, з аналізу змісту вказаної постанови, на якому наполягала представник відповідача, вбачається наявність вини [PERSON] , яка полягає в тому, що він, будучи відповідальною службовою особою, керівником підприємства фактично підписував накази на підставі наданих йому подань ( як-то стверджує представник відповідача що він підписав наказ на підставі подання Дисциплінароної комісії, що виключає його вину) чи погоджень- як зазначено в згадувані постанові у справі № 400/12972/21 без їх аналізу і перевірки законності та відповідності дійсним обставинам справи . Розділом 12 Контракту "3-2021від 18.01.2021 року про проходження державної служби, укладеного між Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів та [PERSON] , врегульовано відповідальність останнього у разі невиконання або неналежного виконання обов`язків, передбачених для державних службовців ЗУ "Про державну службу", іншими законами та цим контрактом- сторони несуть відповідальність згідно із законом. Відповідно до положення про Головне управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області, управління є територіальним органом Держпродспоживслужби та їй підпорядковане. Начальник Головного управління здійснює керівництво діяльністю, несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності; призначає на посади керівників самостійних структурних підрозділів та звільняє їх з посад; призначає та звільняє з посад інших державних службовців та працівників Головного управління тощо. Наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів № 819-к від 26.12.2023 р. [PERSON] звільнено з посади начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставіп. 8 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. При цьому, відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Згідно з п. 20 вказаної постанови право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Згідно з п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 11.11.1992 при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Відповідач як посадова особа, наказом якого працівник незаконно звільнений із займаної посади, винний у заподіянні шкоди позивачу у зв`язку з оплатою [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу та несе повну матеріальну відповідальність за вказані дії. Отже, відповідач мав право і повинен був прийняти остаточне рішення про наявність підстав для звільнення працівника у відповідності до вимог трудового законодавства, в тому числі, перевіривши дотримання цих вимог в процесі здійснення процедури звільнення працівника. Як вбачається з наказу № 751-к від 06.12.2021 року "про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] ", яким було звільнено [PERSON] з посади , він видавався за підписом начальника Головного управління Дерпродспоживслужби у миколаївській області Мельниковим Д.Ю.. Отже, відповідач і є тією службовою особою, за наказом якої відбулося звільнення працівника закладу. Свідчать матеріали справи також про наявність в діях відповідача всіх складових елементів цивільно-правової відповідальності, а саме: протиправної поведінки, яка виявилась у прийнятті незаконного наказу про звільнення особи; завданої шкоди внаслідок визнання його незаконним та скасування у вигляді сплати позивачем коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненому працівнику; причинного зв`язку між її спричиненням та протиправною поведінкою відповідача, а також вина заподіювача шкоди, як керівника Управління, який видав незаконний наказ. Отже, беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди пов`язаної із незаконним звільненням [PERSON] , оскільки саме за його наказом, як керівника Управління, відбулося таке звільнення. При цьому заявлена сума до стягнення є обгрунтованою, оскільки відповідає прямій дійсний шкоді, якою є грошові суми, виплачені звільненому чи переведеному працівникові за період вимушеного прогулу чи виконання нижчеоплачуваної роботи (якщо суд поновив звільненого з роботи працівника або ж визнав переведення неправомірним). Розмір виплаченого поновленій на роботі особі заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем під час розгляду даної справи, не оспорюється. Наведена позиція суду узгоджується з висновками, виклданими у Постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20 (провадження № 61-56 св 22). Відповідно до ст. 5 Бюджетного кодексу України бюджетна система України складається з державного бюджету та місцевих бюджетів, до якого відносяться обласні бюджети. Пунктом 7 частиною 5 статті 22 Бюджетного кодексу України визначено, що головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі. Зайве витрачання бюджетних коштів призводить до порушення принципів збалансованості та цільового використання бюджетних коштів, які визначені ст. 7 Бюджетного кодексу України. Недодержання законодавства про оплату праці органами виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями державної та комунальної форми власності, а також їх службовими особами безпосередньо зачіпає інтереси держави, оскільки кошти на відшкодування шкоди сплачуються з державного чи місцевого бюджетів. Відповідно до ст. 136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Положеннямист. 233 КЗпП України встановлено присічний однорічний строк для звернення до суду з позовом з регресною вимогою. Відповідно до ч. 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. У зв`язку із виплатою Управлінням на виконання судового рішення у справі № 400/12972/21 середнього заробітку за час вимушеного прогулу звільненому працівнику та пов`язаних з цим платежів в загальному розмірі 446 295,22 грн , що підтверджується платіжними дорученнями із Єдиного веб порталу використання публічних коштів, у позивача як кервівного органу Управління, виникло право регресної вимоги про стягнення вказаної суми з відповідача. Також суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача на необхідність проведення службового розслдіування щодо наявності умисних винних дій відповідача в порядку ст. 6 ЗУ "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"- оскільки положення даного Закону регулють інші правовідносини та не мають застосовуватися до дійсних правовідносин сторні. Згідно зі ст.ст.81,89 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведені мотиви та дослідженісудом докази суд приходить до висновку про наявінсть підстав для задволення позову в повному обсязі . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі до суду даного позову Миколаївською обласною прокуратурою як позивачем сплачено судовий збір у розмірі 5 355,5 грн., які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Outcome: approved