Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1998 по 1993 та з 2001 по 2024 перебувала у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Укрзалізниця». Наказом від 04.07.2024 №635/ОС звільнено [PERSON] з посади провідного фахівця з підготовки кадрів за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, ст.38 КЗпП України. Відповідно до даного наказу підприємство повинно компенсувати за невикористані 35 днів відпустки та виплатити передбачені колективним договором у розмірі 6 середньомісячних заробітків (трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, що вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років та трьох середньомісячних заробітків додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у разі звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком протягом двох місяців після настання цього права при стажі роботи у галузі від 25 до 30 років (стаж роботи у галузі 29 років 10 місяців 28 днів), згідно п.3.18 Колективного договору Південної залізниці на 2002-2024 рр зі змінами і доповненнями). Виплату матеріальної допомоги провести після окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця». У день звільнення на карту позивача зарахована сума 20 667,40 грн, проте не було надано роботодавцем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, відповідно до ст.ст.116, 233 КЗпП України. Позивач неодноразово в усній формі зверталася до адміністрації АТ «Укрзалізниця» щодо виплати додаткової матеріальної допомоги при звільненні на що їй повідомляли, що відповідно до п.1.1.4 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол Ц-54/31 Ком.т.) на період дії правового режиму воєнного часу в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами. Позивач отримала повідомлення про нараховані та виплачені суми при її звільненні лише 20.06.2025. Вважає, що АТ «Укрзалізниця» належним чином не виконало вимоги трудового законодавства та не здійснило їй виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті, у зв`язку з виходом на пенсію. Просила стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в сумі 113 251,32 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 113 251,32 грн, та понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 6500 грн. В судовому засіданні 09.12.2025 року уточнили, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 120 376,50 грн, про що подали відповідний розрахунок. У відзиві на позов відповідач заперечував щодо позовних вимог посилаючись на те, що зазначені позивачем суми матеріальної допомоги не входять до фонду оплати праці та нараховуються на підставі колективного договору. Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, додаткові виплати, що передбачені колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, було призупинено. Позивачем пропущено строк звернення до суду. [PERSON] відповідно до наказу №635/ОС від 04.07.2024 звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Вважає, що саме з 04.07.2024 знала про невиплату вказаних вище коштів, проте, звернулась до суду лише 09.07.2025, тобто більше ніж рік з дня звільнення, а тому з пропуском тримісячного строку на звернення до суду за захистом своїх прав. У задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. У відповіді на відзив позивач зазначила, що правових підстав для призупинення виплати позивачу одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком у відповідача не було, будь-яких змін до колективного договору, наказу про звільнення не вносилося, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача одноразова та додаткова матеріальна допомога відповідно до п,3.18 Колективного договору. Щодо строку звернення з позовом до суду посилалася на те, що в день звільнення на картку була перерахована сума в розмірі 20 667,40 грн, однак не було надано роботодавцем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, відповідно до ст.ст.116, 233 КЗпП України. Відповідне повідомлення відповідач направив тільки на адвокатський запит. Згідно повідомлення, в ньому відсутній підпис працівника [PERSON] позивачем отримано через представника повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні тільки 20.06.2025, а тому не пропустила тримісячний строк для звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні відповідно до ст.233 КЗпП України. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник позивача адвокат Ваніна Ю.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі з врахуванням уточнень розрахунку середнього заробітку за час затримки виплат. Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.2 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, суд розглядає справу в межах заявлених вимог та на підставах доказів наявних в матеріалах справи. Відповідно до трудової книжки [PERSON] в період з 1988 рік по 1993 рік та з 2001 року по 2024 рік позивач перебувала у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Укрзалізниця» (а.с.13-15). Наказом Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 04.07.2024 №635/ОС звільнено [PERSON] з посади провідного фахівця з підготовки кадрів за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, ст.38 КЗпП України (а.с.16). Відповідно до даного наказу підприємство повинно компенсувати за невикористані 35 днів відпустки: в тому числі 29 днів за період 01.04.2021-31.12.2023; 2 дні за період 01.01.2024-31.03.2024; 4 дні за період 01.04.2024-04.07.2024. Виплатити передбачені колективним договором у розмірі 6 середньомісячних заробітків (трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, що вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років та трьох середньомісячних заробітків додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у разі звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком протягом двох місяців після настання цього права при стажі роботи у галузі від 25 до 30 років (стаж роботи у галузі 29 років 10 місяців 28 днів), згідно п.3.18 Колективного договору Південної залізниці на 2002-2024 рр зі змінами і доповненнями). Виплату матеріальної допомоги провести після окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця» (а.с.16). З наказом [PERSON] ознайомлена 04.07.2024 про що свідчить її підпис в наказі (а.с.16). У відповіді на звернення [PERSON] , «Укрзалізниця» від 26.05.2025 №Н/НЗК-45/64н повідомило, що причиною невиплати їй одноразової грошової допомоги та додаткової допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті є лист від 04.04.2025 №Ц-5-1.5-25/122-25 на виконання рішень протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.05.2025 №Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, починаючи з 01.04.2025 до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено (а.с.18-19). На адвокатський запит від 06.06.2025 №2/6, АТ «Укрзалізниця» в листі від 17.06.2025 №НЗЕ-41/587 зазначили, що починаючи з 01.04.2025 до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено. Також, до відповіді було приєднано: оригінал повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні; розрахунок середньої заробітної плати [PERSON] ; копія листа від 07.01.2025 №ЦСП-18/8; копія графіку виплати одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію у 2024 році; копія листа від 04.04.2025 №Ц-5-1.5-25/122/25; копія листа від 06.09.2022 №Ц/3-91/1459/Цпроф/30-22; копія графіку виплати одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію у 2024 році (корегований); копія колективного договору (а.с.22-48). Вказаний лист в тому числі і повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні отриманий адвокатом Ваніною Ю.А. 20.06.2025 (а.с.49). Таким чином, повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 04.07.2024 отримані [PERSON] 20.06.2025. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України (в редакції 30.06.2024) працівник може звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною 2 цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належить працівників при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (статті 116). Враховуючи, що повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 04.07.2024 отримане [PERSON] 20.06.2025, яке надійшло адвокату Ваніній Ю.А. 20.06.2025, тоді як [PERSON] звернулася до суду з позовом 09.07.2025, тому суд дійшов висновку, що строки визначені ст.233 КЗпП України позивачем не пропущені. Отже, твердження представника відповідача, що строк звернення до суду позивача сплив є безпідставними. Відповідно до частини четвертої, сьомої статті 43 Конституції України кожен громадянин має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Законом України «Про оплату праці» визначено економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. До структури заробітної плати входять: основна заробітна плата, додаткова та інші заохочувальні та компенсаційні виплати (стаття 2 Закону України «Про оплату праці»). Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У статті 5 Закону України «Про оплату праці» визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів. Згідно з частиною першою, другою статті 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті. Системний аналіз вказаних норм матеріального права вказує на те, що одноразова матеріальна допомога, додаткова матеріальна допомога при звільненні, належить до структури заробітної плати. Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. За змістом частини першої статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Згідно з частиною першою статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Відповідно до частини другої статті 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг. Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «про колективні договори» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Відповідно до п.3.18 Колективного договору між адміністрацією і Держпрофспожем Південної залізниці на 2022-2016 роки, схваленого конференціями трудового колективу Південної залізниці:26.02.2002, 25.03.2004, 24.02.2006 та 17.02.2009, зареєстрованого розпорядженням виконавчого комітету Ленінської районної радим м. Харкова від 18.03.2002 №165, вбачається, що починаючи з 28.02.2006 пр звільненні працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи в галузі в таких розмірах: більше 10 років 3 середньомісячні заробітки. У разі звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців настання цього права (без урахування щорічної відпустки, тимчасової непрацездатності) виплачувати йому додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах при стажі роботи в галузі: для жінок від 25 до 30 років розмір виплати становить 3 середньомісячні заробітки (а.с.32-47). Спільною постановою адміністрації регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та президії Дорпрофсожу Південної залізниці від 03.12.2024 №193 продовжено дію колективного договору Південної залізниці до 31.12.2025 (а.с.48). Відповідно до статті 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Стаття 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Так, відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Верховною Радою України 15.03.2022 прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набув чинності 24.03.2022. Пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до п.3 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану. Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути призупинена за ініціативою роботодавця. Суд відхиляє посилання представника відповідача про те, що рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол засідання правління від 14.03.2022 №Ц-54/31 Ком.т.) на період дії правового режиму воєнного стану в Україні додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено, з огляду на наступне. Так, представником відповідача у судове засідання не надані належні докази підтвердження зупинення окремих положень колективного договору, зокрема копії відповідних рішень керівного органу, протоколи, витяги з протоколів , тощо. З долученого до матеріалів справи копії листа від 06.09.2022 року № ц/3-91/1459/цпроф/30-22 за підписами голови правління АТ «Укрзалізниця О. Камишина, голови Профспілки залізничників і транспортних будівельників України О. Семерунь, члена правління АТ «Укрзалізниця Є. Лященко вбачається, що рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол засідання правління від 14.03.2022 №Ц-54/31 Ком.т.) на період дії правового режиму воєнного стану в Україні додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема, одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті (а.с.28). З Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року у справі № 211/7338/23 визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 (провадження № 61-8811св24) вказане рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року залишено без змін. Таким чином, враховуючи наявність судових рішень якими визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, з наданих суду доказів у їх сукупності суд вважає не доведеним з боку відповідача існування дійсного рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол засідання правління від 14.03.2022 №Ц-54/31 Ком.т.) яким відповідач обґрунтовує законність призупинення виплат позивачу. Посилання представника відповідача про те, що відповідно до протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03. 2025 №Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця», а також листа члена правління [PERSON] від 04.04.2025 №Ц-5-1.5-25/122-25, у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено, суд оцінює критично, з огляну на наступне. У своїх письмових поясненнях представник відповідача зазначив, що відповідні документи щодо прийнятого рішення про призупинення виплат не можуть бути надані оскільки становлять комерційну таємницю та іншу конференційну інформацію, зазначивши, що інформація щодо прийнятого рішення про призупинення виплат є публічною, оскільки міститься в листі члена правління «Укрзалізниця» [PERSON] від 04.04.2025 року (а.с.114-115). При цьому, представником відповідача не надані до суду ні протокол засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03. 2025 №Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця», ні лист члена правління [PERSON] від 04.04.2025 №Ц-5-1.5-25/122-25 про призупинення виплат. Судом встановлено, що наказом Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 04.07.2024 №635/ОС звільнено [PERSON] з посади провідного фахівця з підготовки кадрів за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, ст.38 КЗпП України. Враховуючи, що [PERSON] звільнено з посади 04.07.2024, тоді як рішення відповідача про зупинення виплат за поясненнями останнього прийняте у 2025 році, дане рішення на правовідносини із [PERSON] не впливає. Окрім того до звільненого працівника обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, які передбачають призупинення виплат, зокрема матеріальної допомоги на період дії воєнного стану, не можуть бути застосовані. Згідно з розрахунком оплати середньої зарплати [PERSON] , наданої АТ «Укрзалізниця» середня зарплата позивача 18 875,22 грн (а.с.17). Відповідно одноразова матеріальна допомога, як працівнику, що вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років, що дорівнює трьох середньомісячних заробітків 56 625,66 грн (3 х 18875,22 грн) та додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті у разі звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком протягом двох місяців після настання цього права при стажі роботи у галузі від 25 до 30 років (стаж роботи у галузі 29 років 10 місяців 28 днів), що теж дорівнює трьох середньомісячних заробітків 56 625,66 грн (3 х 18 875,22 грн), а разом 113 251,32 грн (56 625,66 грн + 56 625,66 грн). Окрім того, наказ про звільнення позивача містить вказівку про виплату [PERSON] одноразової матеріальної допомоги, як працівнику, що вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років та виплату додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у разі звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком протягом двох місяців після настання цього права при стажі роботи у галузі від 25 до 30 років, при цьому з огляду на положення статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідач у судовому засіданні наявність у позивача підстав для отримання позивачем виплат у розмірі 6 середньомісячних заробітків не заперечував. Доводів щодо незгоди з розрахунком сум, що підлягають стягненню відповідачем не наведено. Таким чином, вимоги про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівників з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті в загальному розмірі 113 251,32 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 120 376,50 грн, суд дійшов наступного висновку. Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Як убачається із вищевикладеного, при звільненні працівника вирішується питання не лише про виплату заробітної плати, а про виплату всіх сум, на які працівник має право, що належать йому від роботодавця. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Отже одноразова матеріальна допомога та додаткова матеріальна допомога працівникам які виходять на пенсію повинна бути сплачена у день звільнення, незалежно від того чи входять такі виплати до фонду оплати праці. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. При визначенні розміру середнього заробітку суд виходить з такого. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. [PERSON] відповідно до наказу №635/ОС від 04.07.2024 звільнена 04.07.2024, відповідно середня заробітна плата [PERSON] за останні два місяці складає 39 815,80 грн (за червень 2024 у розмірі 20 250,67 грн, за травень 2024 року - 19 565,13 грн), середньоденна заробітна плата становить 925,95 грн, виходячи із 43 відпрацьованих робочих днів за цей період (червень 2024 року 20 днів, травень 2024 року 23 дні), що підтверджується розрахунком оплати середньої зарплати. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Таким чином, середній заробіток [PERSON] за час затримки розрахунку за період з 05.07.2024 по 04.01.2025 становить 120 373,50 грн, що складається з: - липень 2024 року 19 днів 19 х 925,95 = 17 593,05 грн; - серпень 2024 року 22 дні 22 х 925,95 = 20 370,90 грн; - вересень 2024 року 21 день 21 х 925,95 = 19 444,95 грн; - жовтень 2024 року 23 дні 23 х 925,95 = 21 296,85 грн; - листопад 2024 року 21 день 21 х 925,95 = 19 444,95 грн; - грудень 2024 року 22 дні 22 х 925,95 = 20 370,90 грн; - січень 2025 року 2 дні 2 х 925,95 = 1851,9 грн. При цьому, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 120 376,50 грн. Відповідно до повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 04.07.2024 вбачається, що [PERSON] перераховано на зарплатну картку працівника в день звільнення 20 667,40 грн (а.с.121). Отже обов`язок щодо проведення виплат роботодавцем виконаний частково. Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року, отже, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, врахувавши усі докази у їх сукупності та обставини даної справи, зокрема, розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум у день звільнення, період затримки виплати такої заборгованості, причини тривалості затримки, а саме призупинення виплат у зв`язку із проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід задовольнити частково, зменшивши розмір стягнення до суми несплачених позивачу виплат у розмірі 113 251,32 грн. Щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судом встановлено, що 06.06.2025 між Адвокатом Ваніною Юлією Анатоліївною та [PERSON] укладений договір правничої допомоги (а.с.51-52). Відповідно до п.п.1.2 договору про надання правничої допомоги від 06.06.2025 Адвокат відповідно до узгоджених Сторонами доручень: - надає правову допомогу Клієнту (включно надає письмові та усні консультації, процесуальні документи, необхідні для захисту прав та інтересів Клієнта) та представляє його інтереси в будь-яких судах України, в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності і підпорядкування, в тому числі у Акціонерному товаристві «Українська залізниця», у Полтавському районному суді Полтавської області у справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства « Українська залізниця» про стягнення додаткової матеріальної допомоги при звільненні та стягнення компенсації за час затримки розрахунку зі звільненим працівником; представляє інтереси Клієнта з усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу, третій особі, свідку, заявнику, скаржнику, заінтересованій особі, у тому числі з правом пред`явлення позову, зміни підстав або предмету позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, пред`явлення зустрічного позову, подання заяв та скарг, укладення мирової угоди на будь-якій стадії процесу, вимагати виконання судового рішення, оскарження рішення, постанов і ухвал суду; одержання рішень, ухвал, виконавчих листів, наказів та пред`явлення їх до виконання; з правом підписувати та подавати документи, зокрема позовні заяви, клопотання, відводи, відзиви, заперечення, скарги, уточнення, пояснення, запити, звернення, повідомлення, докази та інше; вести попередні переговори та узгоджувати процесуальні питання; отримувати документи, в тому числі відповіді, довідки, свідоцтва, витяги, виписки, рішення, ухвали, постанови; вчиняти інші дії в інтересах Клієнта у відповідності з об`єктом повноважень, визначених Цивільним Процесуальним Кодексом України. Згідно з п.п.4.1 договору про надання правничої допомоги від 06.06.2025 гонорар є формою винагороди адвоката за надання правової допомоги клієнту. Відповідно до п.п.4.2 договору про надання правничої допомоги від 06.06.2025 за правову допомогу, передбачену в п.п.1.2 договору клієнт сплачує адвокату винагороду у розмірі: складання та подача адвокатського запиту 500 грн; складання та подача позовної заяви до суду 3000 грн; після відкриття провадження у справі клієнт сплачує наступну частину гонорару у розмірі 3 000 грн (а.с.51-52). Позивачем сплачені витрати на правову допомогу у розмірі 6500 грн, що підтверджується квитанцією від 06.06.2025 на суму 500 грн, квитанцією від 08.07.2025 на суму 3000 грн та квитанцією від 13.10.2025 на суму 3000 грн (зв.а.с.52, а.с.125). Відповідно до ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі №690/408/17, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Суд, проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді, приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правничої допомоги від 06.06.2025, відповідність правової винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи та вважає за необхідне, стягнути витрати відповідача на правову допомогу у розмірі 6500 грн. Питання щодо розподілу судового збору суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом судовий збір не сплачувався. Предметом позову є стягнення матеріальної допомоги при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті в загальному розмірі 113 251,32 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 120 376,50 грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки, одноразова матеріальна допомога, додаткова матеріальна допомога при звільненні, належить до структури заробітної плати, а тому позивач звільнена від сплати судового збору за вказану вимогу. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно зі ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2025 становить 3028 грн. Таким чином, сума судового збору за вимогу про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 113 251,32 грн становить 1 211,20 грн (3028*0,4). Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за вказану вимогу, тоді як позовні вимоги в частині стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 113 251,32 грн задоволені в повному обсязі, тому судовий збір в розмірі 1 211,2 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Також, просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 120 376,50 грн, Велика Палата ВС у постанові від 08.02.2022 по справі №755/12623/19 констатувала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений ч. 2 ст. 235 КЗпП України, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений ст. 117 цього Кодексу, мають різну правову природу. Середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло в працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням роботодавцем законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого ч. 2 ст. 235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України) і не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі згодом звернутися до суду з позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України). Середній заробіток за ст. 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Таким чином, позивач не звільнена від сплати судового збору на вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, сума судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 1 211,20 грн (3028х0,4). Оскільки, позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачений, тоді як позовні вимоги задоволені частково, тому судовий збір підлягає стягненню на користь держави пропорційно до розміру задоволених вимог. Так, позивач звернулася до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки прзрахунку при звільненні на загальну суму 120 376,50 грн, позов задоволений в цій частині на суму 113 251,32 грн, тобто на 94,08%. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1 139,50 грн; та з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 71,70 грн. Отже, загальна сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить у розмірі 2 350,70 грн (1211,20 грн + 1 139,50 грн). Окрім того, витрати на правничу допомогу також підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог. Так, позивач звернулася з позовом на загальну суму 233 627,82 грн, позов задоволений на суму 226 502,64 грн, тобто на 96,95%. Враховуючи вище зазначене, на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених вимог, в сумі 6301,75 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial