Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

У серпні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчого комітету Таращанської міської ради Київської області про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якому просив визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони, які не перебували в зареєстрованому шлюбі, мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] , у житловому будинку, який належить бабусі позивача - [PERSON] та батькові позивача - [PERSON] . Спорів з відповідачкою щодо місця проживання дитини не виникало. Син має окрему кімнату, для нього створені належні умови для проживання, навчання та проведення дозвілля, є необхідний одяг, меблі та побутова техніка. Позивач [PERSON] повністю опікується інтересами і потребами сина, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям сина. [PERSON] офіційно не працює, але має підсобне господарство та власну сільськогосподарську техніку, яку використовує для заробітку. Позивач матеріально забезпечений, його доходу вистачає для належного рівня утримання дитини. Малолітній [PERSON] наразі не відвідує дошкільний навчальний заклад, оскільки має проблеми зі здоров`ям, які потребують надання невідкладної допомоги. Позивач постійно слідкує за станом здоров`я сина, проходять профілактичні огляди, проводять щеплення. [PERSON] знаходиться на повному утримані позивача. Відповідачка участі у вихованні та догляді за сином не бере, його фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, добровільної матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Відповідачка періодично спілкується з сином - [PERSON] , [INFO] , по мобільному телефону в обсязі, недостатньому для нормального самоусвідомлення сина; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання дитиною освіти. Позивач вважає, що в інтересах малолітнього сина проживати саме із батьком, а не з матір`ю. Відповідачка [PERSON] відзиву на позов не подала. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - виконавчого комітету Таращанської міської ради Київської області подав заяву, відповідно до якої у вирішенні справи покладається на розсуд суду. 29.08.2025 року суд постановив ухвалу, якою прийняв позов до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання на 29.09.2025 року (а.с.39-40). 29.09.2025 через технічний збій у підсистемі ЄСІТС відеоконферензв`язку, який унеможливлював фіксування судових засідань, підготовче судове засідання було перенесено на 27.10.2025 р., яке через перебування судді у відпустці було перенесено на 20.11.2025. Відповідачка [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилася, про день, час та місце проведення підготовчого судового засідання повідомлені належно та завчасно. У підготовчому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, крім того відмовився від раніше поданого клопотання про виклик свідків. Виконавчий комітет Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області, як третя особа, у підготовчому судовому засіданні через свого представника Палько Т.Д. повідомив, що у вирішенні позову покладається на розсуд суду. Інших заяв, клопотань від учасників справи з питань, передбачених ст. 197 ЦПК України до суду не надходило. 20.11.2025 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні 04 грудня 2025 року (а.с. 69-70). 04.12.2025 через неявку учасників підготовче судове засідання було перенесено на 22.12.2025. Позивач [PERSON] 22.12.2025 року через канцелярію суду подав заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити (а.с. 87). 22.12.2025 року до канцелярії суду надійшла заява від представника третьої особи - виконавчого комітету Таращанської міської ради з проханням розглянути справу без участі їхнього представника, у вирішенні справи покладається на розсуд суду (а.с. 88). Відповідачка [PERSON] у судові засідання 04.12.2025 та 22.12.2025 не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи щоразу була повідомлена належно згідно з вимогами чинного законодавства. У матеріалах справи містяться рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення з підписами [PERSON] , що згідно з положенням п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК є днем вручення судової повістки. Крім того, відповідачці [PERSON] було доставлено повідомлення у додаток «Viber» про її виклик до суду на 04.12.2025 та на 22.12.2025 на її номер телефону, зазначений у позовній заяві. Враховуючи зазначене, судом було вчинено всі можливі дії щодо належного повідомлення відповідачки про дату, місце та час судових засідань. Жодних заяв чи клопотань від відповідачки на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачка [PERSON] не подавала. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідачка [PERSON] в судове засідання двічі не з`явилася, будучи належно повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, причини своєї неявки в судове засідання суду не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, водночас, позивач не заперечував щодо заочного вирішення справи, - є всі передбачені законом підстави для заочного розгляду справи. Ухвалою суду від 22.12.2025, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено провести заочний розгляд цієї цивільної справи за відсутності учасників справи, оскільки у справі є достатньо матеріалів про права та правовідносини сторін та їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Зі змісту положень статті 281 ЦПК України вбачається, що заочний розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З огляду на неявку в судове засідання всіх учасників справи, на підставі положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, встановив наступні фактичні обставини та визначив зміст спірних правовідносин. Так, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] (а.с. 16). Згідно з висновком виконавчого комітету Таращанської міської ради, [PERSON] проживав в цивільному шлюбі з [PERSON] . У них народився син [PERSON] , [INFO] . Понад 3 роки [PERSON] та [PERSON] спільно не проживають. Малолітній син [PERSON] залишився проживати з батьком у будинку [ADDRESS] . Працівниками відділу "Служба у справах дітей та сім`ї" Таращанської міської ради спільно з фахівцем із соціальної роботи КЗ "Центр надання соціальних послуг" ТМР проведено обстеження умов проживання [PERSON] (акт обстеження житлово-побутових умов від 25.06.2025). Умови проживання добрі і відповідають санітарно-гігієнічним нормам. Будинок електрифікований, є водопостачання та водовідведення, опалюється твердим паливом. У дитини є окрема кімната, облаштована необхідними меблями. [PERSON] забезпечений одягом та взуттям відповідно до сезону, засобами гігієни, має дитячу літературу та іграшки відповідно до віку. [PERSON] офіційно не працевлаштований, проте веде підсобне господарство, має власну сільськогосподарську техніку, яку використовує для заробітків, матеріально забезпечений, його доходу вистачає для належного рівня утримання дитини. Малолітній [PERSON] проживає з батьком, який піклується про нього, забезпечує всім необхідним для повноцінного та гармонійного розвитку, піклується про його здоров`я, займається його вихованням та матеріально утримує. По місцю проживання [PERSON] характеризується позитивно, алкогольними напоями не зловживає. [PERSON] займається лікуванням сина. Відповідно до протоколу індивідуального психологічного консультування у [PERSON] сформовані позитивні емоційні зв`язки з батьком та прабабусею, які проживають з ним, емоційного зв`язку з матір`ю не спостерігається. Також були обстежені умови проживання матері дитини - [PERSON] , яка проживає з своїми двома малолітніми дітьми та співмешканцем в буд. [ADDRESS] . [PERSON] не заперечує проти подальшого проживання свого сина [PERSON] з батьком [PERSON] . Орган опіки та піклування виконавчого комітету Таращанської міської ради вважає доцільним визначити місцем проживання [PERSON] , [INFO] , сім`ю батька [PERSON] , [INFO] (а.с. 23). Рішенням виконавчого комітету Таращанської міської ради № 333-VIII від 22.07.2025 року було затверджено зазначений висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 22). 25.06.2025 було обстеження умов проживання [PERSON] та складено відповідний Акт (а.с. 11), зміст якого включено до висновку виконавчого комітету Таращанської міської ради, про що вказано вище. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с. 15). [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с. 17). Малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с. 18), тобто разом з батьком. З Відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05.08.2025 № 327-5-3 вбачається, що за адресою [ADDRESS] , крім [PERSON] та його малолітнього сина [PERSON] , зареєстровані також [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). Будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] (а.с. 31, 32). Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 49 ЦПК України, право на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, відмови від позову, зміни підстав або предмета позову належить виключно позивачеві. Згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 49, 265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Як слідує з позовної заяви, позивач обґрунтував свій позов тим, що: - позивач та відповідачка не перебували у шлюбі між собою, але мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] ; - з 2022 року син проживає з ним в [ADDRESS] , а відповідачка понад 3 роки проживає окремо; - на час звернення до суду з позовом 25.08.2025 син [PERSON] постійно проживає з позивачем, який забезпечує дитині належне виховання, утримання і розвиток. Позивач має змогу забезпечити утримання сина, має дохід достатнього розміру; - мати дитини проживає окремо, з дитиною періодично спілкується, участі у його розвитку та вихованні не бере, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичний догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. По справі встановлено, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає і від якого мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дитини. Після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідачка не подала до суду відзив на позовну заяву, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надала. В судовому засіданні мати дитини не брала участь, своїми процесуальними правами не скористалась. Такі дії відповідачки дають суду підстави для висновку про те, що фактично відповідачка не заперечує, щоб місцем проживання дитини залишилось з батьком, оскільки будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надала. Також суд бере до уваги висновок виконавчого комітету Таращанської міської ради як органу опіки та піклування (а.с. 23), відповідно до якого мати дитини - [PERSON] , яка проживає з своїми двома малолітніми дітьми та співмешканцем в с. Лука Білоцерківського району Київської області, не заперечує проти подальшого проживання свого сина [PERSON] з батьком [PERSON] . За встановлених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення [PERSON] до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки мати дитини [PERSON] не вимагала від батька дитини змінити її місце проживання, не порушувала в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою. Саме по собі звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини наведених висновків суду не спростовує. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини, встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дітей має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2 ст. 161 СК України. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом мав би передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді. При вирішенні даної справи судом враховано правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2024 року справа № 127/16211/23, провадження № 61-1964 св 24, відповідно до якої суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. Верховний Суд звертає увагу, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання разом із ним дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що позивачем не надано суду доказів, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача, суд висновує, що позивачем не було доведено підстави своїх позовних вимог, а тому позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed