Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

Представник відповідачів Ковиршин В.В., подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору удаваним, скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання договору недійсним, визнання права власності. В обґрунтування заяви заявник посилався на те, що рішенням Хаджибейського районного суду м. Одеси від 11.12.2025 року у задоволенні позову позивачам відмовлено в повному обсязі. Також посилається на те, що під час розгляду справи, відповідач [PERSON] , у зв`язку з розглядом вказаної цивільної справи, сплатив на розрахунковий рахунок адвоката Ковиршина В.В. грошові кошти в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн. Водночас відповідач [PERSON] сплатив за надання правничої допомоги 40 000 (сорок тисяч) грн., докази на підтвердження яких було подано протягом п`яти днів після ухвалення рішення, а тому вважає, що виникла необхідність у вирішенні питання про судові витрати, а саме щодо стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] понесені ним витрати на професійну правничу допомогу. Заявник в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надійшла його письмова заява, зі змісту якої вбачається, що останній заявлені вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, а також розглянути заяву за його відсутності. Представник позивачів направив на адресу суду заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, відповідно до яких, просив відмовити у стягненні з його довірителів витрат на правничу допомогу, обґрунтовуючи тим, що дана заява не містить підтверджень понесених відповідачами судових витрат. Крім цього представник позивачів через канцелярію суду звернувся із клопотанням про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення без його участі з урахуванням раніше поданих письмових заперечень. Згідно ч. 4 ст. 270 ЦПК України, у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення ухвалено за відсутності учасників справи на підставі ч. 4 ст. 270 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 3 ч. 1 і ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. Так, рішенням Хаджибейського районного суду м. Одеси від 11.12.2025 року у задоволенні позову позивачам відмовлено в повному обсязі, однак не вирішено питання про стягнення витрат на правничу допомогу. 16 грудня 2025 року до Хаджибейського районного суду м. Одеси від адвоката Ковиршина В.В., який діє в інтересах [PERSON] та [PERSON] , надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій адвокат просить стягнути з позивачів на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн., а на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 40 000 (сорок тисяч) грн., які ними були сплачені за надання правничої допомоги в межах судового розгляду. На підтвердження понесених витрат до даної заяви додано: договір № 04-10 про надання правової допомоги від 04.10.2024 року; договір № 06-10 про надання правової допомоги від 06.10.2024 року; виписку з банківського рахунку адвоката Ковиршина В.В. від 12.09.2025р. на суму 10000,00 грн. виписку з банківського рахунку адвоката Ковиршина В.В. від 11.09.2025р. на суму 40000,00 грн. виписку з банківського рахунку адвоката Ковиршина В.В. від 12.12.2025р. на суму 10000,00 грн. Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У статті 137 ЦПК України визначені витрати на професійну правничу допомогу: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Таким чином однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки: (1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені у частині другій статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як положеннями цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; (6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару; Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що: «Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони». На вказаний правовий висновок звернув увагу Верховний Суд і у постанові від 13.03.2025 у справі №275/150/22. У даному випадку, при розгляді питання про стягнення судових витрат, суд звертає увагу на наступне: Стороною відповідачів, яка заявляє вимоги про стягнення з позивачів судових витрат надано до суду договір № 04-10 про надання правової допомоги від 04.10.2024 року підписаний адвокатом Ковиршиним В.В. та [PERSON] та договір № 06-10 про надання правової допомоги від 06.10.2024 року підписаний адвокатом Ковиршиним В.В. та [PERSON] , якими визначено, що вартість юридичних послуг, яку Клієнт зобов`язаний сплатити Адвокату у строки та порядок, передбачений цим Договором, визначається Сторонами окремо, шляхом підписання додатків до цього Договору. Клієнт зобов`язаний оплатити вартість юридичних послуг, передбачені п. 8. цього Договору, Адвокату протягом 3-х (трьох) банківських днів з дня підписання акта приймання наданих послуг, якщо інше не передбачено додатками до цього Договору. Однак представником відповідачів до вищевказаних договорів не додано ані додатків до договору, ані акту приймання наданих послуг, внаслідок чого у суду не має можливості встановити які самі договірні відносини виникли між клієнтом та адвокатом, який вид оплати (фіксований або погодинний) було узгоджено сторонами, яку вартість узгодили сторони за надання юридичних послуг та чи відповідає Акт виконаних робіт тим послугам які, згідно договору, повинні були бути надані клієнту. Окрім того, представником відповідачів, на підтвердження понесених його клієнтами витрат на правничу допомогу надані копії виписок з банківського рахунку адвоката Ковиршина В.В. на загальну суму 60000,00 грн. Однак, суд звертає увагу, що у виписці з банківського рахунку адвоката Ковиршина В.В. від 12.09.2025р. на суму 10000,00 грн. у графі «деталі операції» зазначено «оплата [PERSON] послуг за надання правової допомоги адвоката Ковиршина В.В. за Договором про надання правової допомоги від 01.11.2024 р. у цивільній справі №521/15375/24 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , проте на підтвердження надання правничої допомоги [PERSON] , адвокатом Ковиршиним В.В. надано договір № 04-10 про надання правової допомоги від 04.10.2024 року. У виписці з банківського рахунку адвоката Ковиршина В.В. від 11.09.2025р. на суму 40000,00 грн. взагалі не зазначено ані призначення платежу, ані деталі операції, а також не зазначено від кого дані кошти надійшли на банківський рахунок адвоката Ковиршина В.В.. У виписці з банківського рахунку адвоката Ковиршина В.В. від 12.12.2025р. на суму 10000,00 грн. також у графі «деталі операції» зазначено «оплата [PERSON] послуг за надання правової допомоги адвоката Ковиршина В.В. за Договором про надання правової допомоги від 01.11.2024 р. у цивільній справі №521/15375/24 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , проте на підтвердження надання правничої допомоги [PERSON] , адвокатом Ковиршиним В.В. надано договір № 04-10 про надання правової допомоги від 04.10.2024 року. У відповідності до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ч.7 ст. 181 ЦПК України). Враховуючи вказані обставини суд вважає що заява про стягнення з позивачів судових витрат у вигляді понесених відповідачми витрат на професійну правничу допомогу не підлягають задоволенню у звязку з їх недоведеністю.

Outcome: dismissed