Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. В обґрунтування позову позивач вказує на те, що ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 13.03.2023 року у справі № 752/27470/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна було затверджено мирову угоду, на підставі якої в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за сторонами право особистої приватної власності по частини квартири [ADDRESS] . 25.04.2023 року було проведено державну реєстрацію належної йому частки квартири. Спірна квартира має загальну площу 89,2 кв.м., житлову площу 56,6 кв.м. і складається з трьох кімнат, площею 20,8 кв.м., 21,2 кв.м., 14,6 кв.м. Як зазначає позивач, на даний час у квартирі проживає він разом з дружиною [PERSON] та трьома неповнолітніми дітьми та займає кімнату, площею 20,8 кв.м. У квартирі також проживає відповідач з двома повнолітніми дітьми та займає кімнати площею 21,2 кв.м. та 14,6 кв.м., тобто відповідач користується належною йому часткою квартири. Він неодноразово пропонував відповідачу добровільно вирішити питання користування квартирою відповідно до часток кожного співвласника, однак ці пропозиції залишились без відповідного реагування з її боку. Позивач вказує на те, що за висновком будівельно-технічної експертизи ТОВ «Український центр експертизи та оцінки» № 410/10.2024 від 10.10.2024 року запропоновано варіант встановлення порядку користування спірною квартирою між співвласниками у відповідності до їх ідеальних часток по з врахуванням розділення житлової кімнати, площею 14,6 кв.м., на дві кімнати, площею 7,1 та 7,5 кв.м. шляхом: -влаштування перегородки в межах житлової кімнати, площею 14,6 кв.м. на відстані 2,52 м від суміжної перегородки з приміщенням 4 (вбиральня) відповідно до наведеної схеми; -влаштування дверей у перегородці між утвореною житловою кімнатою, площею 7,1 кв.м., та житловою кімнатою, площею 21,2 кв.м. За вказаним варіантом поділу: -першому співвласнику пропонується виділити в окреме (особисте) користування: житлову кімнату, площею 21,2 кв.м., та житлову кімнату, площею 7,1 кв.м., яка утвориться внаслідок влаштування перегородки; -другому співвласнику пропонується виділити в окреме (особисте) користування: житлову кімнату, площею 20,8 кв.м., та житлову кімнату, площею 7,5 кв.м., яка утвориться внаслідок влаштування перегородки; -приміщення, які пропонується виділити в спільне користування співвласників: коридор, вбиральня, санвузол, кухня. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що житлова кімната, площею 14,6 кв.м. дійсно може бути розділена на дві окремі кімнати, оскільки утворилась внаслідок об`єднання двох кімнат шляхом демонтажу перегородки у 2004 році, позивач просить задовольнити його вимоги та встановити порядок користування квартирою згідно вищевказаного варіанту, а також стягнути з відповідача на його користь судовий збір у розмірі 1211,20 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн. та витрати за проведення будівельно-технічної експертизи в розмірі 8000,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2024 року для розгляду цивільної справи № 752/22885/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06.11.2024 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення копії ухвали суду подати відзив на позовну заяву у відповідності до статті 274 ЦПК України. 09.12.2024 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, оскільки квартирою користуються спільні діти сторін [PERSON] та [PERSON] , позивач не оплачує комунальні послуги, внаслідок чого відповідач звернулась до суду із позовом про поділ особистих рахунків, так як не взмозі сплачувати комунальні рахунки за позивача та його родину. Представник відповідача зазначив, що дійсно сторони після розірвання шлюбу не можуть дійти згоди щодо розподілу кімнат, а сумісне проживання з позивачем та його сім`єю неможливе через їх поведінку. 12.07.2023 року відповідачем було запропоновано позивачу укласти попередній договір про вику її частки квартири. Однак, позивачем були запропоновані неприйнятні для відповідача умови. Крім того, представник відповідача вважає, що варіант поділу кімнат, запропонований позивачем, призведе до порушення прав третіх осіб, а саме їх спільних дітей [PERSON] та [PERSON] , а також до порушення умов мирової угоди, затвердженої ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 13.03.2023 року у справі № 752/27470/21. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Відповіді на відзив стороною позивача не подано. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як установлено судом та убачається з матеріалів справи, ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 13.03.2023 року у справі № 752/27470/21 затверджено мирову угоду між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , відповідно до якої в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за сторонами право особистої приватної власності по частини квартири [ADDRESS] . 25.04.2023 року було проведено державну реєстрацію частини квартири за позивачем. Із долученої технічної документації вбачається, що спірна квартира має загальну площу 89,2 кв.м., житлову площу 56,6 кв.м. і складається з трьох кімнат, площею 20,8 кв.м., 21,2 кв.м., 14,6 кв.м. Згідно висновку будівельно-технічної експертизи ТОВ «Український центр експертизи та оцінки» № 410/10.2024 від 10.10.2024 року запропоновано варіант встановлення порядку користування спірною квартирою між співвласниками у відповідності до їх ідеальних часток по з врахуванням розділення житлової кімнати, площею 14,6 кв.м., на дві кімнати, площею 7,1 та 7,5 кв.м. шляхом: -влаштування перегородки в межах житлової кімнати, площею 14,6 кв.м. на відстані 2,52 м від суміжної перегородки з приміщенням 4 (вбиральня) відповідно до наведеної схеми; -влаштування дверей у перегородці між утвореною житловою кімнатою, площею 7,1 кв.м., та житловою кімнатою, площею 21,2 кв.м. За вказаним варіантом поділу: -першому співвласнику пропонується виділити в окреме (особисте) користування: житлову кімнату, площею 21,2 кв.м., та житлову кімнату, площею 7,1 кв.м., яка утвориться внаслідок влаштування перегородки; -другому співвласнику пропонується виділити в окреме (особисте) користування: житлову кімнату, площею 20,8 кв.м., та житлову кімнату, площею 7,5 кв.м., яка утвориться внаслідок влаштування перегородки; -приміщення, які пропонується виділити в спільне користування співвласників: коридор, вбиральня, санвузол, кухня. Доказів, що свідчать про кількість зареєстрованих та фактично проживаючих у квартирі осіб сторонами суду не надано. Позивач просить задовольнити його вимоги та встановити порядок користування квартирою за вищевказаним варіантом, вказуючи на те, що відповідач фактично користується належною йому часткою квартири, оскільки з дітьми займає кімнати, площею 21,2 кв.м. та 14,6 кв.м. в той час як він з дружиною та дітьми займає кімнату площею 20,8 кв.м. Представник відповідача проти вказаних вимог заперечував, вважаючи їх необгрунтованими та безпідставними. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Так, за загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. За ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються майном, відповідної матеріальної компенсації. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 року №15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Правовий висновок про застосування ч. 3 ст. 358 ЦК України під час розгляду справ про спори між співвласниками про визначення порядку користування житлом зробив Верховний Суд України в постанові від 17.02.2016 року по справі № 6-1500цс15. У випадку коли добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками неможливо, такий порядок встановлює суд. При цьому слід враховувати, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна, співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення у обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна в натурі для припинення права спільної сумісної власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників, якщо встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного із співвласників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, в постановах Верховного Суду від 18.02.2019 року по справі № 569/15733/17-цта від 20.02.2019 року по справі № 214/239/17-ц. Крім того, враховує висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 18.10.2018 року у справі № 756/9713/16-ц та від 19.02.2020 року у справі № 755/12779/17, відповідно до яких визначення порядку користування квартирою не повинно призводити до погіршення житлових умов усіх осіб, що мешкають у квартирі. За змістом ст.ст. 47, 48 ЖК Української РСР, жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Крім того, необхідно враховувати і інші будівельні та санітарні норми. Запропонований позивачем варіант користування сторона відповідача категорично заперечувала. Так, відповідно до технічного паспорту, спірна квартира [ADDRESS] має загальну площу 89,2 кв.м., житлову площу 56,6 кв.м. і складається з трьох кімнат, площею 20,8 кв.м., 21,2 кв.м., 14,6 кв.м. Технічні характеристики квартири свідчать, що неможливо визначити порядок користування спірною квартирою між співвласниками з дотриманням прав кожного з них на володіння, користування та розпорядження належною їм часткою. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на висновок будівельно-технічної експертизи ТОВ «Український центр експертизи та оцінки» № 410/10.2024 від 10.10.2024 року, яким запропоновано варіант встановлення порядку користування спірною квартирою між співвласниками у відповідності до їх ідеальних часток по з врахуванням розділення житлової кімнати, площею 14,6 кв.м., на дві кімнати, площею 7,1 та 7,5 кв.м. шляхом: -влаштування перегородки в межах житлової кімнати, площею 14,6 кв.м. на відстані 2,52 м від суміжної перегородки з приміщенням 4 (вбиральня) відповідно до наведеної схеми; -влаштування дверей у перегородці між утвореною житловою кімнатою, площею 7,1 кв.м., та житловою кімнатою, площею 21,2 кв.м. За вказаним варіантом поділу: -першому співвласнику пропонується виділити в окреме (особисте) користування: житлову кімнату, площею 21,2 кв.м., та житлову кімнату, площею 7,1 кв.м., яка утвориться внаслідок влаштування перегородки; -другому співвласнику пропонується виділити в окреме (особисте) користування: житлову кімнату, площею 20,8 кв.м., та житлову кімнату, площею 7,5 кв.м., яка утвориться внаслідок влаштування перегородки; -приміщення, які пропонується виділити в спільне користування співвласників: коридор, вбиральня, санвузол, кухня. Суд не вбачає можливим встановити такий порядок користування квартирою, оскільки він призведе до порушення житлових прав не тільки відповідача, а й позивача. Так, з вказаного висновку вбачається, що за технічним планом від 1961 року, а також за проєктом за 2004 рік кімната, площею 14,6 кв.м., про перепланування якої просить позивач, було утворена шляхом знесення перегородки між кімнатами, площею по 7,3 кв.м. При цьому вхід до однієї з такої кімнати був із загального коридору, вхід до другої кімнати був із кімнати, площею 21,2 кв.м., яка була прохідною та яка після перепланування стала ізольованою. Відтак, в разі задоволення позовних вимог, кімната, площею 21,2 кв.м. стане прохідною, що порушить житлові умови позивача. Крім того, у вказаному висновку в розділі, в якому запропоновано вищевказаний варіант визначення порядку користування квартирою, міститься посилання на санітарні норми, встановлені п.5.19 ДБН В2.2-15-2019, відповідно до яких мінімальна площа спальні на одну особу - 8 кв.м., на дві особи - 10 кв.м. Відтак, проведення перепланування, за яким розмір кімнат буде становити 7,1 та 7,5 кв.м. не відповідає вищевказаним сучасним санітарним нормам, а санітарні норми, що діяли на момент будівництва квартири у 1961 році, не можуть бути застосовані. Таким чином, застосування такого варіанту не тільки погіршить житлові умови відповідача, а й не призведе і до покращення житлових умов позивача, оскільки виділ кімнати, меншою за встановлену чинним законодавством норму, є неприпустимим. Крім того, суд враховує і те, що на момент розгляду справи роботи з перепланування не проведені, кімнати не перетворені в окремі ізольовані. Також, для проведення такого перепланування потрібно зробити двірний отвір з кімнати, площею 21,2 кв.м., що тягне за собою проведення подальшого відповідного ремонту у кімнаті відповідача та, відповідно, несення додаткових витрат. При цьому, заявляючи такі позовні вимоги, позивач не зазначає, ким саме мають бути понесені такі витрати, їх розмір, ким саме буде замовлена проектна документація тощо. Суд зауважує, що чинним законодавством не передбачено можливості зобов`язання судом особи на вчинення подібних дій у даній категорії справ. Інших варіантів порядку користування спірною квартирою позивачем відповідно до прохальної частини позову не заявлено. Таким чином, встановлення порядку користування спірною квартиною за запропонованим позивачем не вбачається можливим, а відтак у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed