Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

19.08.2025 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилається на те, що він 13.02.2023 року уклав з [PERSON] договір довічного утримання (догляду), який посвідчений приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Галян Г.М. за реєстровим номером 293. Згідно п. 1 вказаного договору [PERSON] , передала йому у власність належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Вказане стверджується договором довічного утримання. Право власності на дану квартиру зареєстровано за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.02.2023 року з обтяженням (забороною на відчуження), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав. 27.08.2009 року [PERSON] на підставі рішення Коломийської міської ради від 25 лютого 2009 року за № 1885-37/2009 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку сер. ЯЖ № 856726. Згідно вказаного державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] передано в спільну власність земельна ділянка кадастровий номер: 2610600000:24:002:0048, площею 0, 0645 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Даний державний акт зареєстрований відділом Держкомзему у м. Коломиї в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010929701049. У даному державному акті на право власності на земельну ділянку не визначено розмір часток кожного з її співвласників ( [PERSON] та [PERSON] ), а отже дана земельна ділянка була спільною сумісною власністю вказаних осіб, що стверджується записом в графі - «список співвласників земельної ділянки» у вказаному державному акті на право власності на земельну ділянку. Хоча право власності на спірну земельну ділянку за її співвласниками не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, однак вказані особи набули право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку, оскільки станом на дату видачі вищевказаного державного акту на право власності на земельну ділянку реєстрація їхнього права на дану земельну ділянку проведена згідно існуючого на той час законодавства. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть сер. [NUMBER] , виданим 28.10.2023 року Коломийським відділом ДРАЦС у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Оскільки, [PERSON] померла, то вищевказаний договір довічного утримання припинив свою дію і відповідно обтяження заборона на відчудження переданої йому у власність квартири) припинено, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав. Отже, на даний час він має право розпоряджатися вказаною квартирою. Хоча, в зв?язку з набуттям у власність вищевказаної квартири, він набув і право спільної власності на вищевказану земельну ділянку, однак по причині відсутності документу, яким підтверджується його право на дану земельну ділянку і не визначення розміру його частки в даній земельній ділянці, він не може реалізувати своє право на розпорядження своєю часткою в даній земельній ділянці і квартирою. Він звертався до державного реєстратора з проханням реєстрації права власності на його частку у вказаній земельній ділянці, однак йому усно відмовлено посилаючись на відсутність в даному випадку законодавчого порядку вчинення такої дії. Станом на дату видачі вищевказаного державного акту на право власності на земельну ділянку (17.08.2009 року) була передбачена лише процедура реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки, яка проводилася у відповідності до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.1999 року (втратив чинність на підставі Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства № 404 від 03.07.2013 року). Оскільки виданий [PERSON] , державний акт на право власності на земельну ділянку зареєстрований згідно вказаної Інструкції, то [PERSON] , та [PERSON] , набули право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку. Оскільки законом не встановлено іншого, ніж передбачено вимогами вказаних норм права, щодо розміру частки в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, тому частки [PERSON] та [PERSON] у вказаній земельній ділянці були рівними. Тому, просить визнати за ним право власності на частку земельної ділянки, площею 0, 0645 га, кадастровий номер: 2610600000:24:002:0048, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та спору. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі, та просить задовольнити. Від відповідача заява про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання не здійснювалося. Проаналізувавши матеріали справи, беручи до уваги думку позивача та відповідачів, письмові клопотання сторін, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. У відповідності до ч. 1\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Положеннями ст.356 ЦК України, передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Нормою ст.364\~ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до ст.370 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу. Перехід права власності або користування земельною ділянкою при набутті, переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377,381 ЦК України, та ст.ст.120,125 ЗК України. Зазначені норми, в першу чергу ст.120 ЗК України, закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120\~ЗК України в поєднанні з нормою ст.125\~ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу/набуття права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності або користування земельною ділянкою в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1ст.120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками або користувачами земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала або перебувала у користуванні відповідно попереднього власника або користувача. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів або користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності або користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17. Пункт 1 ч. 2\~ст.16 ЦК України, передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч. 2 ст.328 ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 п.11 ст.346 ЦК України, право власності припиняється в разі смерті. У відповідності до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі ч.1\~ст.1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до вимог ст.ст.346, 347 ЦК України, особа може відмовитись від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У статті 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способом цього захисту може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 1187, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] від 28.10.2023 року (а.с. 11). Відповідно до копії договору утримання (догляду) № 293 від 13.02.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Галян Г.М., між [PERSON] та [PERSON] укладено вказаний договір, відповідно до умов якого: [PERSON] передає у власність [PERSON] , належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , взамін чого, [PERSON] , зобов`язується забезпечувати [PERSON] , утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених даним договором. Вказана квартира складається з трьох житлових кімнат житловою площею 50, 9 кв.м., загальною площею 72, 5 кв.м. (а.с. 7-9). Згідно із Забороною № 294 від 13.02.2023 року, приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Галян Г.М., у зв`язку з посвідченням договору довічного утримання (догляду) накладається заборона відчуження зазначеного в договорі майна, а саме: квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] (а.с. 9, зворотній). Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ № 355126 від 27.08.2009 року, [PERSON] , є власником земельної ділянки, площею 0, 0645 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 10). За таких обставин суд доходить висновку про підставність позовних вимог та їх задоволення в повному обсязі. На підставі\~ст. ст. 15, 16, 328, 355, 356, 361, 364 ЦК України, ст. ст. 6, 12, 13, 18, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved