Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Позивач ФОП [PERSON] , 28.07.2025 р. звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу, а саме з вимогою стягнути 4 000,00 гривень та витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 12 793,30 гривень та судовий збір в сумі 1 211, 20 грн. В обґрунтування позову зазначено, що між ПрАТ «СК ВУСО» та ТзОВ «УЛФ-ФІНАНС» було укладено договорі страхування, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням забезпеченого транспортного засобу «JAC S2», ДНЗ « [NUMBER] ». 31.08.2023 року о 08 год. 20 хв., [PERSON] керуючи автомобілем «ВА3-2101», ДНЗ [NUMBER] , біля будинку № 11 по вул. Зеленій в смт Кам`яне Запорізького р-ну Запорізької обл., не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «JАС S 2» ДНЗ « [NUMBER] », під керуванням водія [PERSON] . В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний «JAC S2» ДНЗ « [NUMBER] », що підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року по справі № 336/9634/23, Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, травмований пасажир автомобіля «JAC S2» ДНЗ « [NUMBER] » [PERSON] . Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27.08.2025 відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. На адресу місця реєстрації відповідача було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позову з додатками, до суду повернулося повідомлення з відміткою про вручення. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Відзив від відповідача до суду не надходив. Суд, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за наявності згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 09.11.2022 було укладено договір добровільного страхування №19738420-02-08-01, яким застраховано транспортний засіб JAC S2, ДНЗ [NUMBER] . 31.08.2023 року в селище Кам`яне, вул. Зелена відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «ВАЗ 2101» ДНЗ « [NUMBER] » під керуванням відповідача [PERSON] та «JAC S2» ДНЗ « [NUMBER] » під керуванням [PERSON] , що підтверджується відповіддю від НПУ. Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2023 справа №336/9634/23 було притягнуто до відповідальності [PERSON] за скоєння адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. [PERSON] , [INFO] отримав посвідчення водія серії [NUMBER] від 29.02.2012. Власником транспортного засобу згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки JAC модель S2 [NUMBER] від 30.11.2019 являється [PERSON] . Відповідач [PERSON] є учасником бойових дій згідно посвідчення серії [NUMBER] від 20.06.2023. АКТ( Протокол) огляду ТЗ-ЗАЯВА на ВИПЛАТУ складенй оцінювачем [PERSON] від 04.09.2023 та від 13.10.2023 стосовно огляду транспортного засобу JAC S2, ДНЗ [NUMBER] . 31.08.2023 складено звіт про визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу марки JAC модель S2 [NUMBER] . Відповіддю на адвокатський запит від 12.03.2025 МТСБУ визначило розмір регламентної виплати за пошкоджений транспортний засіб ЈАС з номерним знаком [NUMBER] на підставі документів, наданих ПрАТ СК "ВУСО". 25.03.2024 МТСБУ здійснило виплату в розмірі 160 000,00 грн. на рахунок ПрАТ СК "ВУСО". Страховий акт №2316421-1 від 12.12.2023 за Договором страхування наземного транспортного №19738420-02-08-01 від 09.11.2022 складений про те, що страховий випадок підлягає відшкодуванню в сумі 163 000, 00 грн. Згідно з договору про відступлення права вимоги №26/12/2024 від 26.12.2024 року ПрАТ «СК «ВУСО» передало права вимоги ФОП [PERSON] відповідно переліку договорів страхування, визначених додаток №1 до договору №26/12/2024, зокрема щодо [PERSON] . Відповідно до повідомлення про відступлення права вимоги вих. №2316421-1 від 26.12.2024 року та акт (вимоги) №2316421-1 від 26.12.2024 року складених позивачем ФОП [PERSON] відповідачу [PERSON] , направлено повідомлення про відступлення права вимоги з боку ПрАТ «СК «ВУСО» та роз`яснено про необхідність сплати франшизи в розмірі 4 000,00 гривень. Зазначені документи направлялись на адресу відповідача 14.01.2025 р. та повернулись без вручення у зв`язку закінченням терміну зберігання. Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 у пункті 27 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Отже, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України). Верховним Судом враховано правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц про те, що відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду погодилася з доводами відповідача, який заперечував проти відшкодування вже виплаченого позивачем потерпілій страхового відшкодування, оскільки вважав, що саме на страховика відповідача покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, враховуючи, що ПрАТ «СК «ВУСО»» здійснено виплату страхового відшкодування в свою чергу ТДВ «КРЕДО» здійснило виплату з урахуванням визначеної франшизи, тому у фізичної особи-підприємця [PERSON] , як правонаступника ПрАТ «СК «ВУСО»», виникло право вимоги до завдавача шкоди та винуватця дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] щодо стягнення франшизи у розмірі 4 000,00 гривень, а отже позовна заява підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України, суд виходить із наступного. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, представником позивача надано: договір № 88 про надання правової (правничої) допомоги від 01 лютого 2024 року; акт приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги від 23 червня 2025 року, відповідно до якого адвокатом виконані послуги на суму 12793,30 грн.; квитанція до прибуткового касового ордера від 23 червня 2025 року на суму 12793,30 грн.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; ордер. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 12793,30 грн.

Outcome: approved