Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Заявник, через свого представника за довіреністю лікаря-психіатра КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради (далі КП «ВОПЛ м. Луцька») Шеремета М.В., звернувся в суд із заявою про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] у супроводі поліції доставлявся до КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» і був госпіталізований по заяві батька у зв`язку з неадекватною поведінкою: відмова від прийому їжі, маячення, агресивність поведінки, епізодичні суїцидальні наміри, бурлакування, безсоння. [PERSON] заявляє, що він заробив гроші, батьки та дружина хочуть позбутися його, отруїти, через що він змушений не ночувати вдома, носити при собі ніж для самозахисту. Зі слів рідних вдома він агресивний, погрожує демонструючи ніж, були випадки коли вискакував на підвіконня ніби то з метою самогубства. Двічі госпіталізувався до ВОПЛ, але від лікування категорично відмовляється. 17.12.2025 року [PERSON] було оглянуто комісією лікарів-психіатрів та згідно їх висновку встановлено, що останній страждає на тяжкий психічний розлад у формі: гострого поліморфного психотичного розладу, з симптомами шизофренії, внаслідок якого він вчиняє і виявляє реальні наміри вчиняти дії що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих. Оскільки [PERSON] потребує психіатричної допомоги, надання якої можливе лише в стаціонарних умовах, просить госпіталізувати його в примусовому порядку до КП «ВОПЛ м. Луцька». В судовому засіданні лікар-психіатр КП «ВОПЛ м. Луцька» [PERSON] заяву підтримала із зазначених у ній підстав, просила її задовольнити. Додатково пояснила, що [PERSON] страждає на гострий поліморфний психоз з липня 2024 року. Під час знаходження в лікарні [PERSON] агресію та суїцидальні наміри не виявляв, ліки приймає добровільно. [PERSON] письмову згоду на лікування не надає, проте із лікарні йти відмовляється. Вважає, що госпіталізація [PERSON] в примусовому порядку до КП «ВОПЛ м. Луцька» повинна бути на строк не менше трьох тижнів. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є батьком [PERSON] . Зазначив, що його син вже близько двох років страждає психічним захворюванням. Протягом цього періоду вони неодноразово зверталися до лікарів-психіатрів. За наданням медичної допомоги. В останній час син практично не спить, ходить ночами по вулиці. Неодноразово погрожував йому та членам сім`ї, демонструючи ніж. Про наміри вчинити самогубство йому відомо виключно зі слів дружини [PERSON] . Стверджує, що [PERSON] несе загрозу для оточуючих та для самого себе, а тому просить госпіталізувати його до психіатричного закладу в примусовому порядку. Особа, щодо якої ставиться питання про госпіталізацію [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він вважає себе здоровим, примусового лікування не потребує. Представник [PERSON] адвокат Воробей П.О. проти задоволення заяви заперечував, суду пояснив, що в даному випадку відсутні докази, що [PERSON] ставить загрозу для себе та оточуючих. Прокурор в судовому засіданні зазначив, що в даному випадку наявні підстави для госпіталізації [PERSON] до КП «ВОПЛ м. Луцька» в примусовому порядку. Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного висновку. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. В силу вимог ст. 1 ЗУ «Про психіатричну допомогу» стаціонарна психіатрична допомога - психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, і надається в стаціонарних умовах понад 24 години підряд. Рішенням Конституційного Суду № 2-рп/2016 від 01.06.2016 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про психіатричну допомогу» у взаємозв`язку з положенням ч. 2 цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Судом встановлено, що [PERSON] 16.12.2025 року близько 12.30 був доставлений у супроводі працівників поліції із військкомату до КП «ВОПЛ м. Луцька» та був госпіталізований до вказаного комунального підприємства. Судом також встановлено, що [PERSON] було госпіталізовано до КП «ВОПЛ м. Луцька» за заявою його батька [PERSON] від 16.12.2025 року (а.с. 3). Зі змісту вказаної заяви [PERSON] від 16.12.2025 року слідує, що [PERSON] на протязі останніх років хворіє тяжким психічним захворюванням. Погіршення його стану настало приблизно тиждень тому. [PERSON] заявляє, що його хочуть отруїти, відмовляється від прийому їжі, не спить, носить з собою великий ніж , веде себе агресивно, йде з дому, ночує невідомо де. 12.12.2025 року вже доставлявся до ВОПЛ, але від лікування відмовився. Його син представляє небезпеку для себе та оточуючих (виліз на підвіконня з метою самогубства, хотів вистрибнути). Статтею 3 ЗУ «Про психіатричну допомогу» передбачено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. У відповідності до «Принципів захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», схвалених Резолюцією Генеральної Асамблеї № 46/119 від 17.12.1991 року, в Принципі 6 зазначено, що «будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в якості пацієнта у примусовому порядку, або особа, вже госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку, може триматися як пацієнт у психіатричному закладі у примусовому порядку тоді й тільки тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, який працює в області психіатрії, встановить відповідно до Принципу 4 цього ж нормативно-правового акту, що ця особа страждає на психічне захворювання, і визначить, що: (а) внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам, або (б) у випадку особи, чиє психічне захворювання є тяжким, а розумові здібності ослабленими, відмова від госпіталізації або тримання даної особи в психіатричному закладі може призвести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути здійснене лише за умови госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до принципу найменш обмежувальної альтернативи. Крім цього, згідно ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про психіатричну допомогу» у випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації. Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів КП «ВОПЛ м. Луцька» № 12962/2-06.25 від 17.12.2025 року, психічний стан [PERSON] на момент огляду ЛКК: висловлює маячні ідеї стосунку отруєння («мої рідні хочуть мене позбутися, хочуть мене отруїти, на мене наговорюють, все це фейк»). Хворий проявляє негативістичність поведінки, а саме: «лікуватися в психіатричній лікарні не буду, але зараз з відділення додому не піду, бо хочу виспатися і не хочу, щоб мене поліції і ТЦК знову забрали і везли в психіатричну лікарню»; лихословить, агресивний, контактувати у відділенні не бажає, усамітнюється, не критичний до свого стану та до оточуючого. В зв`язку з хворобливим станом психіки та відмовою від стаціонарного лікування 17.12.2025 року був представлений на комісію ЛКК лікарні, згідно висновку якої хворий [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад у формі гострого поліморфного психотичного розладу, з симптомами шизофренії, внаслідок якого вчиняє і виявляє реальні наміри вчиняти дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих, а тому потребує лікування в стаціонарних умовах в примусовому порядку (а.с. 2). Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети (справа «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), п. 60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. - здоров`я людини, медичне втручання («Гласс проти Сполученого Королівства» (Glass v. the United Kingdom) від 09.03.2004 року), вільне розпорядження своїм тілом («Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства» (Christine Goodwin v. the United Kingdom) від 11.07.2006 року). Частиною 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України імперативно визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положення ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, в судовому засіданні лікар-психіатр зазначила, що про факт неадекватної поведінки [PERSON] їй відомо зі слів батька останнього [PERSON] , під час знаходження в лікарні хворий не висловлював наміри вчинити самогубство або заподіяти шкоду іншим особам. В свою чергу, в ході розгляду справи заінтересована особа [PERSON] суду пояснив, що його син несе загрозу для себе та оточуючих та таку загрозу обґрунтовував демонстрацією ножа, а також наміром вчинити самогубство, вистрибнувши з вікна. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували вищевказані обставини, а тому суд не приймає до уваги відповідні доводи [PERSON] . Аналізуючи висновок комісії лікарів-психіатрів КП «ВОПЛ м. Луцька» в його системному взаємозв`язку разом з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи, а також з урахуванням пояснень лікаря-психіатра, заінтересованих осіб та особи щодо якої ставиться питання про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу, суд приходить до переконання, що заява є передчасною, оскільки незважаючи на встановлений діагноз (психічний розлад у формі гострого поліморфного психотичного розладу, з симптомами шизофренії), при матеріалах справи відсутні та в судовому засіданні не здобуто жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, які несуть реальну небезпеку оточуючим чи для нього самого. Так, Європейський суд з прав людини при вирішенні справи «Акопян проти України» у п. 73 рішення від 05.06.2014 року встановив, що згідно з практикою Суду особа не може бути примусово госпіталізована як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижче наведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. З урахуванням наведеного вище, у суду виникають підстави вважати, що у [PERSON] наявний певний психічний розлад, однак в силу вимог ЗУ «Про психіатричну допомогу», такий стан здоров`я [PERSON] не може слугувати єдиною підставою його примусової госпіталізації для надання психіатричної допомоги. Суд також враховує й ту обставину, що поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, а тому необхідності застосування настільки грубого обмеження права особи, шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, не вбачає. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви КП «ВОПЛ м. Луцька», заінтересована особа [PERSON] , про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядкуслід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed