Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

З Салтівського районного суду м. Харкова до Лозівського міськрайонного суду Харківської області за підсудністю надійшла позовна заява представника позивачки, який просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] який було зареєстровано 04.08.2012 року Коротичанською селищною радою Харківського району Харківської області, актовий запис №13. Провадження по справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, сторонам надано час для подання заяв по суті. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, надали заяву, в якій прохали проводити розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Заяву про визнання позову подано відповідачем до розгляду справи по суті, а саме не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що сторони знаходяться у шлюбі, який було зареєстровано 04.08.2012 року Коротичанською селищною радою Харківського району Харківської області, актовий запис №13, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.5). Від вказаного шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.6-7). Спір про поділ спільного майна подружжя та визначення місця проживання дітей відсутній. Після початку війни у 2022 році позивачка разом із дітьми виїхала за кордон. Внаслідок роздільного проживання стосунки між сторонами істотно погіршилися через тривалі конфлікти, брак взаєморозуміння та відсутність емоційної підтримки. Більше 3 років сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не мають спільного сімейного бюджету та не підтримують подружніх стосунків. Таким чином, фактично шлюб припинив своє існування. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки примушування до збереження шлюбу може порушити право позивача на свободу та особисту недоторканність. Зважаючи на все вище вказане, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка у ході судового розгляду скористалася своїм правом, відповідно до ст.113 СК України та прохала суд після розірвання шлюбу залишити їй прізвище - [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки, позивачкою не заявляється вимога про стягнення судового збору з відповідача, то суд не вирішує дане питання. Беручи до уваги вище викладене,

Outcome: approved