Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання частки у спільній сумісній власності. Позов мотивовано тим, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала однокімнатна квартира [ADDRESS] , Власники квартири померли. Він та відповідач являються їх спадкоємцями. З огляду, що частки у спільній сумісній власності визначені не були нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, внаслідок чого позивач змушений був звернутися до суду. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.10.2025 року відкрито провадження у справі. Позивач та його представник в підготовче засідання не з`явилися надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач в підготовче засідання не з`явилась подала заяву про визнання позову та з огляду на те, що вона також являється спадкоємцем майна нею визнається заявлений позов та просить суд проводити розгляд вказаної цивільної справи без її участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала однокімнатна квартира [ADDRESS] , що складається із коридору 40-1 кладової 40-2, ванної 40-3, кухні 40-4, кімнати 40-5, що підтверджується біржовим контрактом від 28.08.1996р. та реєстраційним свідоцтвом від 06.09.1996р. Арешти та заборони на вказану квартиру не зареєстровані, що підтверджується інформаційною довідкою від 29.09.2025р. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.06.2012р. На момент його смерті разом з ним постійно проживали дружина - [PERSON] , донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 27.01.1956 року, а також свідоцтвом про шлюб від 21.10.2010 року [NUMBER] та син [PERSON] , що підтверджується довідкою ПП «Добробуд-Він» від 06.06.2025р. №84. Отже, вони являються спадкоємцями майна [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25.07.2012р. Спадкоємцями майна померлої являється [PERSON] , що підтверджується витягом із спадкового реєстру від 13.06.2025р. (заведена спадкова справа нотаріусом другої Вінницької районної державної нотаріальної контори за №266/2025) та довідкою про коло спадкоємців від 26.09.2025р. У видачі документів на право на спадщину було відмовлено, що підтверджується листом нотаріуса від 26.06.2025р. в зв`язку із відсутністю визначних часток у спадкодавців у спільному майні. Згідно висновку викладеного Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №519/77/18 порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат». Частиною першою статті 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною другою статті 1 Закону передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Також п. 18 Постанови пленуму ВСУ від 30.05.2008р. №7 „Про судову практику у справах про спадкування, звернуто увагу судів на те, що у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі. п. 24 постанови пленуму ВСУ «Про судову практику справах про спадкування» від 30.05.2008р. №7, що відповідачами в таких категоріях справ справах є спадкоємці, які прийняли спадщину, доказом того, що відповідачі прийняли спадщину може являтись спадкова справа заяву про витребування якої подано до суду. Також у п. 24 постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30.05.2008р. №7 верховним судом зазначено, що при відсутності ж спадкоємців, не прийняття ними спадщини відповідачами мають бути територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування. Аналогічної правова позиція викладена і в постанові ВС від 04.12.2019р. у справі №697/2052/17-ц. Отже [PERSON] являється наладженим відповідачем. Так, згідно з ст. ст. 368,369,370 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Крім того в постанові від 09 жовтня 2019 року по справі № 653/3433/16-ц провадження № 61-32871св18 Верховний суд дійшов до наступних правових висновків. Згідно з частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, за результатом системного аналізу усіх зазначених норм матеріального права, які були чинними на час зазначених правовідносин та на момент переходу права власності на будинковолодіння, можна зробити висновок, що в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з визначеними частками право власності на земельну ділянку переходить відповідно до розміру їх часток. Саме такий висновок щодо застосування норм права у подібних відносинах викладено Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-1726цс16. Так, Верховний суд в постанові від 22 квітня 2020 року в справі № 127/23809/18 провадження № 61-11210св19 дійшов наступного правового висновку що відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями , встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Так рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 визначає. що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України ( 1501-06 ) та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції ( 254к/96-ВР ) і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. від 28 травня 2020 року зі справи № 910/7164/19 З огляду на наведене належним і єфективним способом захисту являється визначення частки співвласників у спільному майні. Щодо розподілу судових витрат в поданій до суду позовній заяві позивач просить залишити їх за ним, витрат на правничу допомогу представником позивача не заявлялось. На підставі викладеного,

Outcome: approved