Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

04 грудня 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Металургійного районного суду міста Кривого Рогу від 05 грудня 2025 року по справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. В обґрунтування позовних вимог позивача зазначив, що з 13.01.1998 року 24.09.2024 року [PERSON] працювала в ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» машиністом конвеєру, дробильної фабрики. Робота у шкідливих умовах спричинила шкоду її здоров`ю, у зв`язку з рішення ЛЕК Української НДІ промислової медицини 18 червня 2025 року було встановлено професійне захворювання сидеросилікоз першої стадії, легенева недостатність першого ступеня. По факту професійного захворювання було проведено розслідування, про що складено акт професійного захворювання від 11 липня 2025 року. За висновком рішення експертної команди з оцінки повсякденного функціонування особи від 23.10.2025 року, їй було встановлено втрату працездатності в розмірі 10 %, безстроково. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено звичайний спосіб життя позивача, остання позбавлена можливості реалізувати свої звички та бажання, змушена приходити систематичні медичні обстеження профільних лікарів. У зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь 400 000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Представник Відповідача Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» - Єфремової Т.О. подала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що підприємство не погоджується з доводами та вимогами Позивача, оскільки вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на те, що відповідач не приховував від позивача важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував. Оцінені позивачем моральні страждання в розмірі, що становить 400 000,00 грн. на думку відповідача є завищеною сумою, такою, що не відповідає тяжкості та характеру шкоди про наявність якої стверджує позивач. Вказана сума позовних вимог абсолютно не відповідає вимогам розумності та справедливості. Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. При вирішенні питання про спричинення позивачеві моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, з урахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачеві моральних страждань, стан його здоров`я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотних вимушених змін у його життєвих стосунках. Судом встановлено, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці виданої на ім`я [PERSON] , остання з 13.01.1998 по 24.09.2024 року працювала в ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» машиністом конвеєру, дробильної фабрики. Згідно медичного висновку закладу охорони здоров`я лікарсько-експертної комісії, що має право встановлювати остаточний діагноз хронічних професійних захворювань про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) Національного університету охорони здоров`я імені П.Л.Шупика відокремленого підрозділу «Науково-практичний медичний центр професійного захворювання Національного університету охорони здоров`я імені П.Л.Шупика» від 18 червня 2025 протокол №24/331 [PERSON] встановлено професійні захворювання: силікоз першої стадії (s/p, 1/1, hi), легенева недостатність першого ступеня. Відповідно до п.п. 17, 18, 20 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 11.07.2025 року, форми П-4, який затверджений т.в.о. начальником Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці С.В.Бланк. 11.07.2025 року, встановлено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи машиністом конвеєра дробильної фабрики (на правах цеху) гірничого департаменту Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» з 13.01.1998 по 24.09.2024 [PERSON] виконувала та налагоджувала роботу конвеєрів, живильників, контролювала роботу:масло систем, перевантажувальних пристроїв, приводних станцій, підшипників барабанів, за станом та справністю елементів гальм, нагріву гальмівних шківів і колодок, електродвигунів, роботу водяних насосів: виконувала очищення (прибирання) під конвеєрного простору, роликових опор, завантажувальні/розвантажувальні пристрої відливання руди, прибирання протоків мастила, тощо. Під час виконання своїх трудових обов`язків умов праці [PERSON] характеризувалися перевищеною концентрацією відповідно до норм вільного діоксину кремнію при вмісті в пилу від 10 до 70 %, концентрація якого перевищувала допустиму. Причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння): аерозолі фіброгенної дії: концентрація кремнію діоксину кристалічного при вмісті в пилу від 10 до 70 % перевищувала гранично допустиму концентрацію в 4.95-23.6 рази відповідно до «Державних медико-санітарних нормативів допустимого вмісту хімічних речовин у повітрі робочої зони» затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.07.2024 №1192. Враховуючи стаж роботи [PERSON] в шкідливих умовах праці та неодноразову зміну керівництва структурного підрозділу визначити конкретних осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, неможливо. Згідно Витягу з рішення експертної комісії з оцінювання повсякденного функціонування особи номер витягу 231/25/4055/В дата прийняття рішення 23.10.2025, номер рішення 231/25/4055/Р позивачу з 18.06.2025 визначено ступінь втрати працездатності на рівні 10 %. Відповідно до Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача. Таким чином, судом встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода професійним захворюванням підчас роботи на підприємстві відповідача. Так, у період з 13.01.1998 року по 24.09.2024 року позивач тривалий час, а саме майже 27 років працювала, виконуючи роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня аерозолі фіброгенної дії. Так, наявність професійного захворювання у Позивача також підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема випискою із медичної картки стаціонарного хворого №СК-004957-2024, патологічними дослідженнями №871 від 23.08.2024, виписки №151/25 із медичної картки амбулаторної хворої «Поліклініки гірничого департаменту». Як встановлено із медичних документів, Позивач внаслідок професійного захворювання втратила професійну працездатність, не має змоги вести звичне життя, тому що змушена постійно перебувати на обліку, приймати ліки, бо без них її стан погіршується і вона взагалі не може вести нормальне життя. При цьому суд враховує, що моральні страждання Позивача мають постійний характер. Вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, вона позбавлена можливості вести повноцінний спосіб життя, через наявне професійне захворювання. . З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008, абз. 9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно ч.ч. 1 та 3 ст.13 Закону України "Про охорону праці", роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду їй заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Як роз`яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд наголошує, що відшкодування шкоди полягає у праві особи на відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди, а тому фактичне позбавлення позивача права на відшкодування моральної шкоди суперечить проголошеному принципу державної політики. Адже ст.4 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди Позивачу. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, настання негативних змін у його житті, неможливість відновлення стану, який мав потерпілий до професійного захворювання, з урахуванням ступеню вини відповідача, час роботи на підприємстві відповідача в умовах шкідливих факторів, а саме 5 років 11 місяців, постійний характер страждань позивача, яка переносить постійний фізичний біль, обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, і вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі 250 000,00 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст.141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог позивача. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 2500,00 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial