Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

06.11.2025 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким здійснити поділ спільного майна набутого під час шлюбу з відповідачем [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП: [NUMBER] ) виділивши їй у власність: 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер: 5120410100:03:001:0339, за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що 14.02.1987 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 25.03.2025 року розірвано. Від шлюбу з відповідачем [PERSON] не мають неповнолітніх дітей. Шлюбний договір не укладали і згоди про поділ сумісного майна придбаного у період шлюбу не досягли. За час шлюбу позивачем та відповідачем [PERSON] було придбано (збудовано за спільні кошти та зареєстровано право власності) житловий оудинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер: 5120410100:03:001:0339, за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу фактично не погоджується переоформити нотаріально на позивача 1/2 частку придбаного ними у період шлюбу вищевказаного нерухомого майна. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І. Ухвалою судді Арцизького районного суду Одеської області Череватої В.І. від 10 листопада 2025 року, прийнято до провадження та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, набутого під час шлюбу та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 25 листопада 2025 року, закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, набутого під час шлюбу та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивачка в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Так, у відповідності до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до повернутих поштових повідомлень відповідач відсутній за зазначеною адресою, що свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача, вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням частини третьої статті 211 ЦПК України, судом, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14.02.1987 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 25.03.2025 року розірвано. Від шлюбу з відповідачем [PERSON] не мають неповнолітніх дітей. Відповідно до копії Витягу з реєстру територіальної громади, позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями відповідних правовстановлюючих документів, а саме: копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.07.2004 року, копією рішення Арцизької міської ради від 04.06.2004 року № 280, копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.06.2015 року, копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.06.2015 року, копією рішення Арцизької міської ради від 20 березня 2015 року. Позивачка [PERSON] зверталась до відповідача [PERSON] з пропозицією щодо досудового врегулювання спору про поділ майна, набутого під час шлюбу, однак, відповідачем вказана пропозиція проігнорована. У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згіднозі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно достатті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В силу статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частинами 1 3 статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з частиною 1 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення норм статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Водночас, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібний висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень статті 63 СК України. Відповідно до вимог статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 14 лютого 1987 року. Предметом спору є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який придбаний у період шлюбу та зареєстрований на праві власності в цілому за відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 липня 2004 року та підлягає поділу між сторонами, оскільки є спільною сумісною власністю подружжя. Спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстрований на ім`я відповідача, позивачка у даній справі не заявляла позовних вимог про присудження їй в порядку поділу майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частки спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, відповідач також не заявляв позову про припинення права позивачки на частку в житловому будинку, визнання за ним права власності на житловиу будинок в цілому із присудженням позивачці грошової компенсації вартості її частки в житловому будинку, та відповідно, не вносив на депозитний рахунок суду вартість такої частки, а відтак і не обговорювалось питання згоди чи незгоди позивачки на присудження їй грошової компенсації вартості її частки. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі). У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 299/2490/16, від 04 жовтня 2023 року в справі № 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно з усталеною судовою практикою щодо застосування частини 5 статті 71, статті 365 ЦК України, суд визнає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною 5 статті 71 СК України дій. Верховний Суд звертає увагу, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини 1 статті 71 СК України, а тому суд може визнати право на частку у спільному майні подружжя за вказаних вище умов. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин першої третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, з урахуванням наведених вище норм матеріального закону та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, оскільки була придбана під час шлюбу й підлягає поділу між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] у рівних частках. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі викладеного, враховуючи вищенаведені встановлені судом обставини справи про те, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін та підлягає розподілу, суд вважає за необхідне поділити дане спільне майно подружжя між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] , виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на частку спірного житлового будинку, що відповідає положенням частини 1 статті 70 СК України. Аналізуючи зазначені норми права, з`ясувавши встановлені судом обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, докази, надані сторонами у справі, вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивачки та якими доказами вони підтверджуються, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки про поділ майна подружжя, набутого під час шлюбу та виділення у власність частки спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим, позивачка в позовній заяві просила покласти судові витрати на неї.

Outcome: approved