Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просила визнати за нею право власності у порядку спадкування на 1/2 ідеальну частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зняти арешт з майна, належного на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] , що накладений на підставі постанови державного виконавця Новоград-Волинського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області від 30.11.2017 у виконавчому провадженні № 5719736. В обґрунтування позову [PERSON] зазначала, що її рідному брату [PERSON] на праві власності належала 1/2 частина квартири [ADDRESS] на підставі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10.09.2009 у справі № 2-1379/09. [PERSON] помер [INFO] . Єдиним спадкоємцем після смерті брата є позивач. Однак у межах примусового виконання виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) на утримання неповнолітнього сина [PERSON] державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника від 30.11.2017 № 5719736. На запит позивача Звягельський ВДВС повідомив, що всі виконавчі провадження щодо боржника [PERSON] закінчені, у зв`язку із смертю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач звернулась до Звягельського ВДВС із заявою про зняття арешту з майна боржника [PERSON] , у відповідь ВДВС повідомив позивача, що для вирішення питання про зняття арешту з майна боржника необхідно звернутись до суду із відповідним позовом. Арешт, накладений на майно спадкодавця [PERSON] , позбавляє позивача права на оформлення спадщини, у зв`язку із чим [PERSON] звернулася до суду з позовом про скасування арешту зі спадкового майна. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду у справі № 285/6480/24 від 22.05.2025 позов [PERSON] задоволено, проте постановою Житомирського апеляційного суду зазначене рішення скасоване та вказано, що належний спосіб захисту прав позивача є позов про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту. У відзиві відповідач просила відмовити у задоволенні позову, оскільки фактично боргові зобов`язання покійного [PERSON] зі сплати аліментів не виконані. За її розрахунками заборгованість становить близько 100 000,00 грн. Наразі виконавчі провадження закриті, а їх матеріали знищені. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. Треті особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, проте до суду не прибули, клопотань та заяв не подавали. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала 1/2 частина квартири [ADDRESS] на підставі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10.09.2009 у справі № 2-1379/09 (а. с. 6). У межах примусового виконання виконавчого листа № 2-1911 від 16.11.2007 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника від 30.11.2017, виконавче провадження № 5719736. 20.08.2018 боржник [PERSON] помер (а. с. 7). Постановою державного виконавця від 23.08.2018, прийнятою у виконавчому провадженні № 5719736, закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1911 від 16.11.2007 у зв`язку із смертю боржника [PERSON] 20.08.2018 згідно із п. 3 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 9). Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] , заведена спадкова справа № 09/2019 та спадкоємицею, яка звернулася із заявою про прийняття спадщини за законом є сестра померлого [PERSON] (а. с. 8, 53). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 26.11.2024 на майно [PERSON] накладено арешт на нерухоме майно: квартири [ADDRESS] на підставі постанови про арешт майна боржника у ВП № 5719736 від 30.11.2017, номер запису про обтяження 23666701 (а. с. 10, 19). У грудні 2024 року позивач звернулась до Звягельського ВДВС із заявою про зняття арешту з належного [PERSON] майна (а.с. 20), проте отримала повідомлення, що згідно даних АСВП вбачається, що у ВДВС відносно [PERSON] перебували виконавчі провадження щодо стягнення аліментів, заборгованості та штрафи, які боржником не сплачені. Для вирішення питання щодо зняття арешту з майна боржника, позивач має право звернутися до суду (а. с. 21). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області у справі № 285/6480/24 від 26.02.2025 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено та знято арешт нерухомого майна: належної на праві власності [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS] , накладений постановою державного виконавця Новоград-Волинського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області від 30 листопада 2017 року у виконавчому провадженні № 5719736. Проте постановою Житомирського апеляційного суду від 22.05.2025 зазначене рішення скасоване, позивачу [PERSON] відмовлено у задоволенні позову та роз`яснено, що порушене право спадкоємця може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту. Вирішуючи позов по суті суд аналізує наступні норми права. Відповідно до ст. 1 Протоколу N1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 дійшла висновку про те, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженням, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 2/1522/16652/11 зазначено, що правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Також як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного (приватного) виконавця не проводяться (див. подібні висновки у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22). Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків(за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII). (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII). Зважаючи на викладене вище, суд доходить висновку, що позивачем правильно обрано спосіб захисту своїх спадкових прав у порядку, визначеному ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у вказаному випадку державний виконавець не мав повноважень на зняття арешту із нерухомого майна при закритті виконавчого провадження № 5719736 у зв`язку із смертю боржника [PERSON] . Оскільки рішення суду № 2-1911 від 16.11.2007 про стягнення на користь відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини не може бути виконане у примусовому порядку відповідно до вимог закону, строк для повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання на момент вирішення спору пропущено, дитина, на утримання якої стягувались аліменти, загинула до досягнення ним повноліття, тому арешт вказаного майна перестав виконувати функцію забезпечення реального виконання рішення суду. У судовому засіданні встановлено, що арешт на спірне нерухоме майно було накладено органом державної виконавчої служби у 2017 році, виконавче провадження № 5719736 не здійснюється (закінчено), а відтак необхідність арешту майна відпала. Наявність обтяження (арешту) частини квартири перешкоджає позивачу в оформленні спадщини, що відкрилась після смерті боржника, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, а тому позовні вимоги щодо звільнення майна з-під арешту підлягають задоволенню. Водночас вимога про визнання за позивачем права власності у порядку спадкування на 1/2 ідеальну частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не підлягає задоволенню, оскільки є втручанням у дискреційні повноваження нотаріуса з приводу оформлення спадкових прав. Із долучених позивачем доказів на підтвердження своїх вимог суд позбавлений можливості зробити висновки щодо кількості спадкоємців після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , обсягу спадкового майна та їх частки у спадщині, наявності заповітів. Зняття арешту зі спадкового майна надасть можливість позивачу реалізувати свої спадкові права у спосіб, визначений законом. За таких обставин суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. У силу приписів ст. 141 ЦПК України судові витрати стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому слід стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір за одну немайнову вимогу.

Outcome: partial