Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

17.09.2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» звернулося в суд з позовом до [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість в загальному розмірі - 469905,36 грн., що складається з розміру 3% річних - 92093,37 грн., інфляційних втрат - 377811,99 грн.; сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилався на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідачів збитків як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, встановленого заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 20.09.2011року у справі № 2-853/11 (про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3286-005/07Р від 28.09.2007 року у розмірі 1571485,68 грн.). Основна вимога полягає у стягненні інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України за період з 12.03.2017 року до 22.02.2019 року, протягом якого рішення суду, що набрало законної сили, не виконувалось боржником. Позивач у позові стверджує, що оскільки невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, то за цей період загальна сума, що підлягає стягненню, становить 469905,36 грн., яку позивач просить стягнути у судовому порядку. Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2025 року вказана справа передана на розгляд судді Гниличенко М.В. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 07.10.2025 року провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.ст.274-279 ЦПК України, у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у порядку ст.ст.128, 131 ЦПК України. Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» Міньковська А.В. в судове засідання не з`явилась, до позову надали клопотання, яким просили розглядати справу у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись, шляхом направлення повістки, позову з додатками та ухвали про відкриття провадження по справі рекомендованим поштовим повідомленням за зареєстрованим місцем проживання [ADDRESS] . Проте, поштові повідомлення повернуто з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним сповіщенням в розумінні п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України. Правом на подання відзиву відповідачі не скористались, будь-яких письмових пояснень або доказів суду не надано, доводи позову не спростовано належними доказами. Відповідно ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання або місцезнаходження. У разі відсутності такої заяви, судова повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає, що докази, які є в матеріалах справи є повними та достатніми для розгляду справи по суті, за відсутності сторін належним чином повідомлених. Суд, дослідивши матеріали справи, які подані в електронному вигляді, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 28.09.2007 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Правекс-Банк» укладено кредитний договір № 3286-005/07Р. Задля забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором із [PERSON] укладено договір поруки. 20.09.2011 року Приморський районний суд м.Одеси у цивільній справі № 2-853/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Правекс-Банк» до [PERSON] , [PERSON] ухвалив заочне рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3286-005/07Р від 28.09.2007 року у розмірі 1 571 485,68 грн. 12.10.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Правекс-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами б/н, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 3286-005/07Р від 28.09.2007 року, укладеним між ПАТ «Правекс-Банк та [PERSON] , [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Факт переходу права вимоги від ПАТ «Правекс Банк» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» підтверджено ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 28.02.2019 року у цій же справі № 2-853/11. Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено факт зміни найменування кредитора з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС» 25.07.2024 року, що підтверджується Протоколом № 1706 загальних зборів учасників від 25.07.2024 р. та випискою з ЄДРПОУ. Таким чином, належним позивачем є ТОВ «ВІН ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 38750239). Із позову вбачається, що позичальником належним чином не виконувались обов`язки щодо повернення кредиту. Факт прострочення виконання зобов`язання базується на тому, що відповідачами не було виконано зазначене судове рішення у повному обсязі. Прострочення виконання грошового зобов`язання мало місце у період, за який заявлено вимогу, а саме з 12.03.2017 року до 22.02.2019 року, що підтверджується матеріалами справи і не спростовано відповідачами. Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на усі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Судовим розглядом справи встановлено, що відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що виникло на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.09.2011 по справі №2-853/11. Якщо боржник не виконує грошові зобов`язання, в кредитора виникає право на застосування наслідків такого порушення згідно з ст. 625 ЦК України. За загальним правилом, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Важливі зміни щодо регулювання позовної давності були запроваджені законодавством, що враховує надзвичайні обставини періоду карантину та воєнного стану. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 2 липня 2025 року у справі №903/602/24 роз`яснила межі цього регулювання. Якщо позовна давність не спливла станом на 2 квітня 2020 року (дата набрання чинності Законом про продовження строків під час карантину), то строк звернення до суду було: спочатку продовжено на період дії карантину до 30 червня 2023 року; надалі продовжено на період дії воєнного стану до 29 січня 2024 року; з 30 січня 2024 року перебіг строку зупинено на період дії воєнного стану. Таким чином, кредитори можуть звертатися до суду з вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за весь період прострочення за п`ять, сім або навіть більше років - без обмеження останніми трьома роками, за умови, що позовна давність не спливла станом на 2 квітня 2020 року. Для кредитних і позикових відносин Закон має значення щодо стягнення сум, нарахованих до 24 лютого 2022 року, оскільки за період з цієї дати діє мораторій на нарахування 3% річних від простроченої суми та індексації боргу відповідно до встановленого індексу інфляції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 2 липня 2025 року у справі №903/602/24 категорично встановила, що розмір процентів річних, який становить 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, є законодавчо встановленим мінімальним розміром. Суд визначив, що цей мінімум не підлягає зменшенню судом. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь якого іншого нормативно правового акту, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Таким чином, без заяви сторони у спорі ні загальна ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони (правовий висновок, викладений у постанові ВСУ від 22.03.2017 у справі №6-3063цс16). Натомість, суд, за власною ініціативою, не має права застосовувати позовну давність. Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що хоча в постанові ВП ВС від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, зазначено, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, проте в цій постанові також наголошено і на тому, що «правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення». Відповідно до позиції Касаційного цивільного суду, що викладена у постанові від 07.08.2023 року по справі № 752/9858/21 наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, навіть за умови відмови суду у поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, передбачених статею 625 ЦК України. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачі не виконали рішення суду за вказаний період, розрахунок заборгованості ними не спростовано, тому вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повним задоволенням позовних вимог, вимоги щодо стягнення з відповідача суми судового збору на користь відповідача у розмірі 7048,58 грн. також підлягають задоволенню. Судом встановлено, що чинним законодавством передбачено право сторін після ухвалення рішення суду, однак до закінчення судових дебатів у справі зробити заяву про відшкодування судових витрат на підставі ч.8 ст.141 ЦПК України, представник позивача у позові повідомив, що заява на відшкодування правничої допомоги та остаточного її розміру буде подано протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення. Таким чином, питання щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу буде вирішено окремо у додатковому рішенні.

Outcome: approved