Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Позивач ТОВ«СВЕА ФАНАНС» звернулося до Салтівського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.10.2024 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1827876, на підставі якого відповідачу надано кредит в розмірі 4500,00 грн. Кредит надається строком на 360 днів. Встановлено розмір процентної ставки 1% в день. 29.04.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» і Товариством з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (попередня назва - «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА») укладено договір Факторингу №01.02-09/25. Відповідно до розділу 2 Договору Факторингу ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» відступило свої Права Вимоги, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло Право Вимоги за Первинним Договором, в розмірі заборгованостей Боржників перед ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», визначеними в Реєстрі боржників. В тому числі за даним Договором Факторингу ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було відступлено право вимоги за заборгованістю [PERSON] перед ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» за договором № 1827876 від 11.10.2024. Відповідно до витягу Реєстру Боржників до Договору факторингу ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло права грошової вимоги до [PERSON] . Позивач зазначає, що [PERSON] не виконав свого обов`язку щодо повернення суми кредиту, має прострочену заборгованість за кредитним договором від 11.10.2024 № 1827876 в загальному розмірі 29430,00 грн., з яких: 5900,00 грн. заборгованість за основним боргом, 11730,00 грн. заборгованість за відсотками, 11800,00 грн заборгованість за іншими процентними платежами. Враховуючи вищенаведене, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за Кредитними договорами № 1827876 від 11.10.2024 року та судові витрати. Ухвалою суду від 17.10.2025 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, відповідач відзив на позовну заяву не надав. Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.10.2024 року між ТОВ "СЕЛФІ КРЕДИТ" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1827876. 11.10.2024 року ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» направлено через телекомунікаційну систему на номер телефону [NUMBER] позичальнику одноразовий ідентифікатор Н258, який [PERSON] було введено у відповідному розділі ІТС, чим він прийняв пропозицію укладання договору № 1827876 про надання споживчого кредиту. ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» свої зобов`язання за кредитним договором виконало, надавши відповідачу [PERSON] грошові кошти, шляхом їх перерахування на картку [NUMBER] . Це підтверджується довідкою № 20250508-503 від 08.05.2025 року. 15.10.2024 року [PERSON] звернувся до ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» шляхом вчинення у відповідному розділі ІТС товариства і ініціював внесення змін до договору в частині збільшення суми кредиту. ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» даний запит задовольнив і направило [PERSON] пропозицію укласти Додаткову угоду до договору, яку відповідач акцептував у той самий спосіб, що і основний договір, ідентифікатор Х589 направлено 15.10.2024 і введено [PERSON] у відповідний розділ. Таким чином, відповідачем [PERSON] було отримано кредит у загальному розмірі 5900,00 грн. 29.04.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» і Товариством з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (попередня назва - «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА») укладено договір Факторингу №01.02-09/25. Відповідно до розділу 2 Договору Факторингу ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» відступило свої Права Вимоги, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло Право Вимоги за Первинним Договором, в розмірі заборгованостей Боржників перед ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», визначеними в Реєстрі боржників. В тому числі за даним Договором Факторингу ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було відступлено право вимоги за заборгованістю [PERSON] перед ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ за договором № 1827876 від 11.10.2024. Відповідно до витягу Реєстру Боржників до Договору факторингу ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло права грошової вимоги до [PERSON] . Згідно розрахунку заборгованості , [PERSON] не виконав свого обов`язку щодо повернення суми кредиту, має прострочену заборгованість за кредитним договором від 11.10.2024 № 1827876 в загальному розмірі 29 430,00 грн., з яких: 5900,00 грн. заборгованість за основним боргом, 11 730,00 грн. заборгованість за відсотками, 11 800,00 грн заборгованість за іншими процентними платежами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1054 ЦК України також передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Якщо можливість стягнення процентів (плати за користування кредитом) після закінчення строку кредитування передбачено умовами кредитного договору, який укладено між сторонами, то є правильним і обґрунтованим висновок суду про наявність підстав для стягнення процентів (плати за користування кредитом) після закінчення строку кредитування (постанова Верховного Суду від 08.08.2022 у справі № 234/7298/20). Верховний Суд наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Суд апеляційної інстанції правомірно врахував надані банком розрахунки заборгованості та наявні матеріали кредитної справи, оскільки указані документи стосуються предмета доказування у справі. Відповідач, заперечуючи проти розміру заборгованості, не спростував його (постанова Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 308/3956/15-ц). Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Отже, наявний у матеріалах справи розрахунок кредитної заборгованості відповідача та виписки з його рахунків є належними доказами наявності заборгованості позичальника (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19). Стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», висновки суду апеляційної інстанції про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21). Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»). Враховуючи те, що [PERSON] отримав кредит, однак своїх зобов`язань щодо повернення кредитних коштів у повному обсязі не виконав, суд вважає, за необхідне стягнути з нього заборгованість за указаними договорами. Відповідачем не спростовані доводи позовної заяви, надані позивачем докази, а також розмір заборгованості, завлений стороною позивача. За таких обставин, розглядаючи справу на підставі наданих позивачем доказів та стандарту доказування більшої переконливості (більшої вірогідності), суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 29 430,00 грн. Ураховуючи наведене, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір в розмір 2422,40 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved