Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] , в інтересах дітей: [PERSON] , [PERSON] , звернулась до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. З 12.10.2017 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 18.03.2023 у справі 333/1251/21 шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з позивачкою та повністю перебувають на її утриманні. Оскільки відповідач відмовився добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання дітей рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 18.03.2023 у справі 333/1251/23 з відповідача було стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення повноліття дітей. Позивач зазначає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не приймає участі у вихованні дітей, не сплачує аліменти, у зв`язку із чим станом на квітень 2025 року має заборгованість у розмірі 95 889,18 грн. Зазначила, що відповідач не піклується про фізичний, духовний розвиток дітей, не забезпечує належною матеріальною допомогою, не створює жодних умов для спілкування з дітьми, що на переконання позивача свідчить про умисне ухилення відповідачем від виховання дітей, у такій мірі, що дає достатні підстави для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Ухвалою суду від 23 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання; учасникам справи надано строк для подання заяв по суті справи. Також ухвалою суду від 23 червня 2025 року витребувано від районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як органу опіки та піклування, висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дітей: [PERSON] та [PERSON] 13 серпня 2025 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Працевитим Г.О. подано до суду відзив на позовну заяву у якому посилаючись на те, що відповідач не був обізнаний про розгляд цієї справи та з матеріалами справи ознайомився лише 28.07.2025 року просив поновити строк на подачу відзиву. Також зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими, а обставини на які посилається позивач не доведеними належними доказами. Так, до матеріалів справи не надано доказів того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. В свою чергу наявність заборгованості зі сплати аліментів на яку посилається позивач не є окремою підставою для позбавлення батьківських прав. Разом з цим, сама заборгованість зі сплати аліментів виникла зокрема з тієї підстави, що виконавчий лист було пред`явлено позивачем до виконання після спливу одного року з моменту його видачі. При цьому відповідач періодично робив перекази коштів на рахунок позивача. Крім того, відповідач отримує дохід лише у Департаменті соціального захисту населення Запорізької міської ради, здійснює догляд за матір`ю у зв`язку із чим не має можливості працевлаштуватися. Також за особистим зверненням відповідача державним виконавцем було звернуто стягнення на його дохід. Також зазначає про те, що твердження позивача щодо свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] періодично спілкується з дітьми в телефонному режимі, але враховуючим те, що вони знаходяться у різних країнах він обмежений у способах участі в житті дітей. Зазначив, що відповідач бажає брати участь у житті дітей, цікавиться їх життям та бажає з ними спілкуватися, проте періодично стикається з обмеженнями у спілкуванні з дітьми з боку позивача. З огляду на вказані обставини у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. 28 серпня 2025 року на адресу суду надійшов висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 25.08.2025 №01-13/908 про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до неповнолітніх: [PERSON] , [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 02 вересня 2025 року клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Працевитого Г.О. про поновлення строку на подання відзиву задоволено, долучено відзив до матеріалів справи. Ухвалою суду від 02 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду, постановлено забезпечити явку дітей [PERSON] , [PERSON] у судове засідання для з`ясування їх думки у даній справі. У судовому засіданні позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Додатково зазначила про те, що до 26.02.2022 вони мешкали разом з відповідачем однією родиною. Вона забезпечувала родину на 90 відсотків, працюючи кухарем у ресторані с 10 год. 00. хв. до 23 год. 00 хв. при графіку 3?3. Коли вона була на роботі то відповідач був з дітьми. Наразі вона з дітьми мешкає у Німеччині та самостійно забезпечує дітей. Працює у ресторані кухарем та отримує від Німеччині допомогу на дітей. Відповідач фінансово їй не допомагає. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвоката Іванісов В.С. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог та додатково зазначив про те, що до 26.02.2022 вони мешкали разом з позивачем однією родиною. Позивач забезпечувала родину продуктами харчування, а він був відповідальний за крупні покупки такі як меблі, техніка, ремонт квартири, купівля авто. Купував дітям іграшки. Коли діти хворіли купував ліки. Він разом з позивачем купували донці мобільний телефон на День народження, що було підтверджено у судовому засіданні позивачем. Зазначив також про те, що він любить своїх дітей та має бажання спілкуватися з ними, брати участь у їх житті та вихованні, але наразі існують певні труднощі у зв`язку з перебуванням дітей за кордоном разом з позивачем. Після того, як позивач поїхала з дітьми за кордом то він, у можливому розмірі, висилав їй гроші аби вона купували дітям подарунки до Дня народження. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Петров Г.М. заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки [PERSON] не ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своїх дітей. Представник третьої особи у судовому засіданні підтримав висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 25.08.2025 №01-13/908 про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до неповнолітніх: [PERSON] , [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Заочним рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 18 травня 2023 року у справі 333/1251/23 встановлено, що сторони з 12.10.2007 перебували у шлюбі, зареєстрованого Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №798. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 01.04.2008 Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 03.07.2014 Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. Заочним рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 18 травня 2023 року у справі 333/1251/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Також заочним рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 18 травня 2023 року у справі 333/1251/23 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня подачі позову і до досягнення дітьми повноліття. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не надає матеріальної допомоги на утримання дітей у зв`язку із чим має заборгованість зі сплати аліментів, з дітьми не спілкується, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини ). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При цьому, згідно з положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 739/2159/18, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Так, на підтвердження свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків позивачем надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) з якого вбачається, що заборгованість відповідача [PERSON] зі сплати аліментів на утримання дітей за період з травня 2023 року по квітень 2025 року становить 99 516,63 грн. Разом з цим, стороною відповідача до відзиву на позовну заяву надано скриншот з Автоматизованої системи виконавчих проваджень з якого вбачається, що виконавчий документ щодо примусового стягнення з відповідача аліментів було пред`явлено до виконання лише 06.09.2024, у зв`язку із чим виникла заборгованість зі сплати аліментів за 2023 рік. Водночас, стороною відповідача надано квитанції про перерахування позивачу грошових коштів на дітей, а саме 20.06.2023 у розмірі 1 000,00 грн., 21.03.2024 у розмірі 1 300,00 грн., 22.06.2024 року у розмірі 1 500,00 грн., 23.08.2024 року - 1 000,00 грн., 21.03.2025 - 4 475,00 грн. У судовому засіданні представник позивач підтвердив те, що дійсно вказані грошові кошти надсилалися відповідачем та були витрачені позивачем в інтересах дітей. Ці перекази були приурочено до днів народжень дітей. Також судом встановлено, що 07.08.2025 постановою старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у ВП [NUMBER] звернуто стягнення на доходи відповідача. Як вбачається з матеріалів справи відповідач здійснює догляд за матір`ю [PERSON] , яка має 1 групу інвалідності, та отримує дохід у виді допомоги - компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, що підтверджується індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 778 від 17.07.2024, Актом проведення обстеження сім`ї від 22.07.2024 та від 09.07.2025, повідомленням про призначення соціальної допомоги №3580 від 01.08.2024 року. Аналізуючи встановлені обставини суд доходить до висновку, що факт свідомого ухилення відповідача від надання матеріальної допомоги на утримання дітей позивачем належними доказами не підтверджений. При цьому, суд зазначає, що сама лише не сплата аліментів на утримання дитини не є безумовною підставою для позбавлення особи батьківських прав щодо дитини, і вказана обставина враховується у сукупності з іншими доказами у справі. Надаючи оцінку доводам позивача щодо свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, умисного ухилення ним від виховання дітей суд зазначає наступне. Так, п.2 ч.1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. У постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. З досліджених у судовому засіданні матеріалів справи судом переконливих доказів свідомої, винної поведінки відповідача щодо нехтування своїми батьківським обов`язками судом не встановлено. Водночас заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначив, що має бажання спілкуватися із дітьми та брати участь у житті та вихованні, проте через обставини пов`язані із тим, що діти наразі перебувають за кордоном, а він через військовий стан у країні не має можливості до них приїхати має можливість спілкуватися із дітьми тільки за допомогою телефонного зв`язку. При цьому зауважив, що саме позивач чинила перепони у його спілкуванні з дітьми. Відповідно до положень ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. На виконання ухвали суду від 23.06.2025 надано висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 25.08.2025 №01-13/1908 згідно якого районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування, вважає, що підстав для позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав по відношенню до неповнолітньої [PERSON] , [INFO] та малолітнього [PERSON] , [INFO] недостатньо, позбавлення батька дітей батьківських прав на даний час є недоцільним. Також з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] судимостей не має, що підтверджується витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», під наглядом лікаря - нарколога та лікаря-психіатра в КНП «ОКЗ ПНД та СЗХ» ЗОР не перебуває. У відповідності до ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. У судовому засіданні була заслухана думка дітей. [PERSON] пояснив, що близько трьох років тому у зв`язку із початком воєнних дій вони з мамою та сестрою переїхали жити до Німеччини. До цього вони проживали однією родиною разом з батьком [PERSON] . Після того як вони переїхали до Німеччини спочатку він спілкувався з батьком по телефону, а згодом спілкування припинив, оскільки не хоче підтримувати з ним стосунки. Зазначив, що коли вони проживали однією родиною батько карав його за провинності, кричав коли він погано виконував домашні завдання чи щось не так робив. Меркотан [PERSON] пояснила, що близько трьох років вони з мамою та братом перебувають у Німеччині, до цього проживали у м.Запоріжжя разом з батьком. Зазначила, що не заперечує проти позбавлення батька батьківських прав оскільки він не бере участі у її житті. Пояснила, що коли вони проживали однією родиною з батьком останній не цікавився її життям, її захопленнями та часто сварився. Про неї з братом завжди піклувалися лише мама, вона точно не знає за які кошти покупались продукти, подарунки, проте те, що цим займалась лише мама їй відомо достеменно. Наразі фінансово родину забезпечує тільки мама. Батько лише у березні 2025 року прислав 100 євро на день народження. Коди вони переїхали до Німеччині то вона спілкувалась з батьком по телефону. Проте наразі з батьком не спілкується та не має бажання підтримувати відносини, щодо позбавлення його батьківських прав відносно неї не заперечує. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16-ц (провадження № 61-29090св18) вказано, що «відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку має, бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Водночас у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.07.2021 у справі наголошено, що думка дитини не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини. Ураховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у їх сукупності. [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що не заперечують щодо позбавлення батька [PERSON] батьківських прав. Разом з цим, суд враховує ту обставину, що діти тривалий час проживають окремо від батька, який з огляду на об`єктивні обставини не має можливості брати особисто участь у їх житті та вихованні у зв`язку із чим не мають можливості повноцінно спілкуватись з батьком, а тому ці обставини очевидно вплинули на думку дітей, яку вони висловили у судовому засіданні. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес батька до дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Оцінюючи докази у їх сукупності та враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки для відповідача як батька дітей (ст. 166 СК України), суд вважає, що позбавлення його батьківських прав можливе лише тоді, коли змінити його поведінку в кращу сторону неможливо. Враховуючи наведене, а також те, що відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав та бажає брати участь у вихованні дітей, а також враховуючи те, що доказів, які свідчили би про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку батька на краще та наявності у його діях вини, позивачем не надано і судом не встановлено, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому суд вважає за необхідне у позові відмовити в повному обсязі. За змістом ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові на позивача. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову в позові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До закінчення судових дебатів представник відповідача [PERSON] - адвокат Петров Г.М. заявив про намір звернутися протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду із заявою про стягнення судових витрат відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed