Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

У вересні 2025 року позивач через свого представника звернувся до суду з вище вказаним позовом та просив визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстрації. В обґрунтування вказаного позову посилався на те, що він є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . Вказана квартира була надана йому та членам його сім`ї на підставі Витягу з рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09.03.2011 року 154/5. Окрім нього за вказаною адресою зареєстрована та проживає його мати [PERSON] . Крім того, у вказаній квартирі також значиться зареєстрованими його сестра [PERSON] та племінник [PERSON] , проте, фактично вже багато років там не проживають, не цікавляться станом квартири, комунальні платежі не сплачують, кореспонденцію не отримують, їхніх особистих речей у квартирі не має та йому у невідомо де вони проживаю та знаходяться вже понад 3 роки. Зазначав, що реєстрація відповідачів в квартирі обмежує його право в отриманні пільг та субсидії, оскільки неможливо забезпечити відповідного пакету документів для отримання такої пільги та вчинення інших юридично значимих дій щодо квартири, а також покладає надмірний тягар по сплаті комунальних послуг. Наведені вище обставини зумовлюють звернення до суду з даним позовом, адже у позасудовому порядку вирішити дане питання не можливо та фактичне місце проживання та перебування відповідачів невідоме. В судове засідання позивач не з`явився, в його інтересах діяла представник, яка звернулась до суду з заявою про розгляд справи без її участі, позов підтримала та просила задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила. Справа слухалась у відсутності відповідачів, які не з`явились в судове засідання незважаючи на те, що вважаються належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи за адресою зареєстрованого місця проживання. Про причини своєї неявки суд не повідомили і не подали відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Крім того, зі змістом процесуальних рішень у даній справі сторони могли знайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою http://reyestr.court.gov.ua/ , а також інформація щодо даної справи розміщується на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за наступною веб-адресою сторінки: http://ptr.cv.court.gov.ua/sud2408/, де в розділі «Громадянам» містяться відомості щодо стадії розгляду та дати призначення судових засідань у даній справі, про що також сторонам було повідомлено в ухвалі про відкриття провадження по справі. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. У своїй постанові від 29 січня 2020 року у справі № 5015/1763/12 Верховний Суд вказав на те, що сам факт неотримання стороною справи кореспонденції, якою суд, з дотриманням вимог процесуального закону, надсилав судові повістки за належною адресою, самостійно зазначеною стороною у справі, та яка повернулася в суд у зв`язку з неотриманням адресатом, не може вважатися неналежним повідомленням сторони про час та місце судового розгляду, оскільки зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу. Крім того, у встановлений строк відповідачами не було подано відзиву. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили та не направили відзиву, а представник позивача не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що п. 4.1 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09.03.2011 року № 154/5 виключено з числа службових квартиру [ADDRESS] , де мешкає [PERSON] , з сім`єю із чотирьох осіб, покійний батько якого [PERSON] відслужив у ЗСУ більше 20 років (а/с 11). Згідно з копією адресної картки (форма 17) за адресою [ADDRESS] у вказаній квартирі зареєстровані позивач, третя особа, а також відповідачі (а/с 14). Відповідно до копій долучених до матеріалів справи квитанцій про сплату комунальних послуг, особові рахунки за вказаною адресою відкриті на ім`я позивача (а/с 15-20). Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до акту ПП «Порядок в домі», № 290 від 29.08.2025 року, [PERSON] 2003 р.н. та гр. [PERSON] 1977 р.н. дійсно не проживають за місцем реєстрації, а саме [ADDRESS] із 2022 року (а/с 21). З системного аналізу вище наведеного вбачається, що позивачем доведено належними та допустимими доказами той факт, що відповідачі дійсно не проживають у вказаній квартирі більше шести місяців без поважних причин, за місцем реєстрації не з`являється. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачам чиняться перешкоди у користуванні квартирою чи проживанні в ній, про поважність причин їх відсутності понад встановлені строки, наявність між сторонами домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання їх таким, що втратили право користування житлом, в матеріали справи не містять. Враховуючи те, що окрім вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням заявлено також вимоги про зняття їх з реєстрації за вказаною вище адресою, слід зазначити, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку за зверненням відповідної заінтересованої особи до відповідного органу реєстрації. Таким чином, позовні вимоги про зняття з реєстрації не можуть бути задоволенні в рамках даного судового провадження з огляду також на те, що суд не здійснює зняття особи з місця реєстрації, а лише визнає особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням та після набрання судового рішення законної сили, власнику житлового приміщення необхідно звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації, оскільки вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, відповідно до вимог ст.ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку за звернення відповідної заінтересованої особи до відповідного органу реєстрації. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial