Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

У липні 2024 року приватний виконавець звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що у нього на виконанні перебуває зведене виконавче провадження [NUMBER]. Стягувачами у даному провадженні є Державна іпотечна установа та [PERSON] . При виконанні судових рішень ним проведені прилюдні торги з примусової реалізації майна боржника - автомобіля. Переможець торгів здійснив перерахування на рахунок виконавця грошові кошти в розмірі 103 000 грн. Вказав, що реалізація транспортного засобу боржника відбулась в межах зведеного виконавчого провадження, стягувачі за зведеним виконавчим провадженням знаходяться в одній черзі задоволення вимог, то відповідно до приписів статті 46 Закону України «Про виконавче провадження», кошти, отримані від реалізації майна боржника, повинні бути розподілені пропорційно до належної кожному стягувачу суми. За таких умов, беручи до уваги положення статей 45 та 46 Закону України «Про виконавче провадження», а також суми, які підлягають стягненню з боржника на користь Державної іпотечної установи та [PERSON] , грошові кошти, що надійшли після реалізації майна, після вирахування витрат виконавчого провадження, а саме кошти в сумі 85 475,49 грн підлягали розподілу між стягувачами наступним чином: Державна іпотечна установа в рахунок погашення заборгованості за ВП № [NUMBER] мала отримати 41 285,06 грн; Державна іпотечна установа в рахунок погашення заборгованості за № [NUMBER] мала отримати 4 554,94 грн; [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за № [NUMBER] мав отримати 39 635,49 грн. Натомість відповідачу помилково перераховано грошові кошти в розмірі 85 475,49 грн., про що ним повідомлено стягувача і запропоновано повернути надміру перераховані кошти в розмірі 45 840 грн. Його вимога залишилась без реагування [PERSON] . Вважає, що дані кошти мають бути повернуті в судовому порядку на підставі ст.1212 ЦК України. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича грошові кошти у розмірі 45 840,00 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 серпня 2024 року відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 08 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач [PERSON] вказав, що виконавець не є стороною виконавчого провадження, а є лише учасником, який здійснює заходи з примусового виконання рішень. Грошові кошти, стягнуті з боржника, належать стягувачу. Позивач не є власником грошових коштів. Він не набував майна [PERSON] як того вимагає ст.1212 ЦК України, а тому жодних прав позивача не може бути порушено. Перерахування коштів позивачем у рамках виконавчого провадження не створює безпідставність набуття грошових коштів та не перевищує суми стягнення по виконавчому листу. Просив відмовити у задоволенні позову. 11 жовтня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивач вказав, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Як вбачається з вищезазначеного, такого критерію як «наявність у Позивача права власності на відповідне майно», який ставив би в залежність наявність у Позивача права на пред`явлення кондикційного позову, не передбачено ні безпосередньо самою нормою ЦК Україні, ні правовою позицією ВП ВС, тому твердження Відповідача про те, що подібні позови можуть подавати виключно власники майна не відповідає приписам ЦК України та правовій позиції ВП ВС. Відповідач зазначає, що «не підлягає судовому захисту також і похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (потерпілого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього». Водночас, Відповідач не зазначає за чиїм же захистом, на його думку, звернувся приватний виконавець та чиї права були порушені. При цьому, звертаю увагу, що між Відповідачем та іншим стягувачем у зведеному виконавчому провадженні - Державною іпотечною установою відсутні будь-які правовідносини, в тому числі, що стосуються безпідставно набутих коштів, адже Державна іпотечна установа не перераховувала кошти Відповідачу. Натомість, саме між ним, як приватним виконавцем, та Відповідачем мають місце правовідносини щодо перерахування коштів на користь останнього, які фактично є безпідставно набутими, та при цьому у приватного виконавця нікуди не подівся передбачений Законом України «Про виконавче провадження» обов`язок перерахувати на користь Державної іпотечної установи суму коштів, стягнутих з боржника, у відповідному розмірі як того вимагає частина 2 статті 46 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, станом на сьогодні, я позбавлений можливості виконати даний обов`язок через протиправні дії Відповідача, який безпідставно утримує у себе відповідні кошти. В свою чергу, неправомірні дії з боку Відповідача в частині неповернення безпідставно набутих коштів, всупереч направленої на його адресу вимоги приватного виконавця про повернення таких коштів, завдали шкоди саме приватному виконавцю, адже приватний виконавець зазнає в даному випадку шкоди внаслідок втрати ділової репутації. Більш того, порушення порядку розподілу стягнутих з боржника грошових сум та невчинення заходів з боку приватного виконавця щодо усунення такого порушення спонукає іншого стягувача - Державну іпотечну установу оскаржити до суду такі дії приватного виконавця, тоді як задоволення відповідної скарги ніяким чином не поновить порушені права Державної іпотечної установи та все одно обумовить необхідність вжиття саме приватним виконавцем відповідних активних дій, зокрема звернення до суду з кондикційним позовом до Відповідача, як ще одного стягувача, який безпідставно набув відповідні кошти. Відповідно кошти в розмірі 45 840,00 грн. є безпідставно набутими та не можуть вважатися такими, що отримані в рахунок погашення заборгованості, оскільки в даному випадку перехід до Відповідача відповідної суми коштів не ґрунтується на прямій вказівці закону, що свідчить про відсутність правової підстави набуття таких коштів. Просив позов задоволити. У судовому засідання представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача щодо заявлених позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволені позову повністю. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до статтей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При розгляді справи судом встановлено, що у приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича на примусовому виконанні перебуває зведене виконавче провадження № [NUMBER], де боржником є [PERSON] . До складу зведеного виконавчого провадження входять наступні виконавчі провадження: виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №534/21/19 від 05.10.2020, виданого Комсомольським міським судом Полтавської області, про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь Державної іпотечної установи заборгованості за кредитним договором № 5/PVN3-06-05 від 03.06.2005 в розмірі 213 415,90 грн та судових витрат в сумі 3201,24 грн; виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №534/773/21 від 23.06.2023, виданого Комсомольським міським судом Полтавської області, про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь Державної іпотечної установи заборгованості у розмірі 18 191,08 грн та судових витрат у розмірі 2 270,00 грн в солідарному порядку; виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 534/1671/22 від 08.11.2023, виданого Комсомольським міським судом Полтавської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 148 500,00 грн, 3% річних в сумі 4 784,55 грн, інфляційні втрати в сумі 14 872,77 грн та понесені судові витрати в сумі 1681,57 грн. В межах зведеного виконавчого провадження № [NUMBER] відбулись електронні торги з примусової реалізації майна боржника, а саме легкового автомобіля VOLKSWAGEN, модель GOLF, державний номер [NUMBER] , 1998 року випуску, колір сірий VIN [NUMBER] . Відповідно до протоколу № 613861 проведення електронного аукціону (торгів) від 13 червня 2024 року вищезазначене майно було придбано переможцем торгів [PERSON] за ціною 103 000,00 грн. Відповідно до протоколу № 613861 проведення електронного аукціону (торгів) сума, яку необхідно перерахувати на рахунок продавця, а саме приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича, становить 97 850,00 грн. Переможець електронних торгів 17 червня 2024 року здійснив перерахування коштів на користь приватного виконавця, що підтверджується платіжною інструкцією № @2PL725194 від 17 червня 2024 року. За твердженням виконавця на підставі статей 45 та 46 Закону України «Про виконавче провадження», а також суми, які підлягають стягненню з боржника на користь Державної іпотечної установи та [PERSON] , грошові кошти, що надійшли після реалізації майна, після вирахування витрат виконавчого провадження, а саме кошти в сумі 85 475,49 грн підлягали розподілу між стягувачами наступним чином: Державна іпотечна установа в рахунок погашення заборгованості за ВП № [NUMBER] мала отримати 41 285,06 грн; Державна іпотечна установа в рахунок погашення заборгованості за № [NUMBER] мала отримати 4 554,94 грн; [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за № [NUMBER] мав отримати 39 635,49 грн. Встановлено, що 19 червня 2024 року приватним виконавцем Коваленку Андрію Семеновичу перераховано грошові кошти в розмірі 85 475,49 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 11246 від 19 червня 2024 року. Тому виконавець вважав суму в розмірі 45 840,00 грн (85 475,49 - 39 635,49 грн) є безпідставно набутими та не можуть вважатися такими, що отримані в рахунок погашення заборгованості, оскільки в даному випадку перехід до Відповідача відповідної суми коштів не ґрунтується на прямій вказівці закону, що свідчить про відсутність правової підстави набуття таких коштів та підлягають стягненню на підставі ст. 1212 ЦК України. Що стосується питання можливості застосування до спірних правовідносин спосіб захисту права власності, як кондикція, суд уважає за доцільне зазначити таке. Порядок і умови примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження». Однак, нормами цього Закону не встановлено порядок стягнення коштів на користь органу державної виконавчої влади, у разі якщо майно боржника, яке було реалізовано у порядку примусового виконання і, як наслідок, закрито виконавче провадження як фактично виконане, проте в подальшому було скасована така реалізація у судовому порядку. Поряд з цим, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Так, відповідно до вимог статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьої цієї статті Кодексу передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 Суд зауважив, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Таким чином, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути його потерпілому, зокрема якщо підстава, на якій майно було набуте, згодом відпала. Однак у даному випадку кошти в розмірі 45840 грн були перераховані [PERSON] на підставі виконавчого документу в рамках зведеного виконавчого провадження №72328940, що базувалося на рішенні суду про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] .. Це рішення не було скасовано, що свідчить про наявність правової підстави для перерахування коштів на момент їх отримання. Таким чином, перерахування коштів відповідачу не може вважатися безпідставним збагаченням у розумінні ст. 1212 ЦК України, оскільки воно здійснювалося на виконання чинного судового рішення. У даній справі позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. Позов про стягнення безпідставно отриманих коштів не відповідає характеру спірних правовідносин, оскільки спір виник у зв`язку з виконанням судового рішення, яке не втратило чинності, спірним моментом є процедура виконання, оскільки торги не були скасовані, кошти не повернуті. Отже, суд приходить до висновку щодо неможливості застосування ст. 1212 ЦК України. У даному випадку кошти перераховані [PERSON] на підставі виконавчого документу. Позивач вказує, що поніс збитки у розмірі 45840 грн, тоді як відповідач зберіг отримані 45840 грн, що становить безпідставне збагачення. Суд вважає, що рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості, яке стало підставою для перерахування коштів у розмірі 85 475,49 грн, не було скасовано і залишається чинним. Водночас у виконавчому провадженні №72328940 кошти, отримані від реалізації майна [PERSON] були розподілені, [PERSON] отримав кошти законно, на підставі виконавчого документу, і відсутність їх повернення не може кваліфікуватися як безпідставне збагачення. Позивач, не повернувши кошти покупцю, не сплативши іншим стягувачам кошти, не довів, що саме [PERSON] зобов`язаний компенсувати ці збитки, оскільки правовідносини між позивачем і відповідачем ґрунтуються на виконавчому провадженні, а не на цивільно-правових зобов`язаннях. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги приватного виконавця є необґрунтованими, оскільки позивач не довів відсутність правової підстави для набуття [PERSON] спірних коштів, а обраний спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин. Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed