Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

28 жовтня 2024 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] , [INFO] , реєст\-раційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] на ко\-ристь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , 1/2 вартості автомобіля марки SKODA модель OCTAVIA Tour, 1.9 TDI/66kW, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] , а саме суму у розмірі 108 050 гривень. Ухвалою судді від 29.10.2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя залишено без руху. На виконання ухвали суду 01.11.2024 року позивач надала до канцелярії суду клопотання про усунення недоліків позовної заяви разом із квитанцією про доплату судового збору. Таким чином, недоліки позовної заяви усунуто. Ухвалою суду 04 листопада 2024 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 22.11.2024 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 25.11.2025 року) від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи. 25.11.2024 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 25.11.2025 року) від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшjd зустрічний позов, заява про забезпечення позову, заява про виклик свідків та клопотання про витребування доказів. 09.12.2024 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні. Підготовче судове засідання, призначене на 09.12.2024 року, було відкладено до 21.01.2025 року до 11.30 год. у зв`язку з неявкою відповідача та його представника. Ухвалою суду від 21.01.2025 року клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про прийняття зустрічного позову та об`єднання його з первісним позовом по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, задоволено. Прийнято до провадження суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, об`єднати її з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Встановлено відповідачу за зустрічним позовом п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на зустрічний позов. У задоволенні клопотань представника відповідача [PERSON] [PERSON] про забезпечення зустрічного позову та виклик свідків, відмовлено. Клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів, задоволено частково. Витребувано з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (65048, м. Одеса, вул. Троїцька, 25) копію матеріалів інвентаризаційної справи на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Витребувано з Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради (65098, м. Одеса, вул. Стовпова, 17) копію свідоцтва про право власності [NUMBER] від 08.08.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради про право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та документів, які стали підставою для його видачі. Призначено підготовче судове засідання на 24.02.2025 року о 10:00 год. 07.02.2025 року засобами поштового зв`язку від Комунальному підприємству «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради надійшли витребувані докази. 12.02.2025 року від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшов Відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила у задоволенні зустрічного позову відмовити. 21.02.2025 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 24.02.2025 року) від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про відкладення підготовчого судового засідання, в якому зазначила, що станом на дату призначення судового засідання 24.02.2025 року не надійшли витребувані судом докази, які необхідні для повного та всебічного розгляду справи, та для можливо подальшого витребування ненаданого документа (Свідоцтва) у іншого органу, а також проведення судової будівельно-технічної експертизи на підтвердження факту, що будинок за адресою: [ADDRESS] , було реконструйовано подружжям [PERSON] , яку має намір замовити [PERSON] . У зв`язку з неявкою відповідача, підготовче судове засідання, призначене на 24.02.2025 року, було відкладено до 13.03.2025 року до 11.30 год. 06.03.2025 року до канцелярії суду від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи копії архівних матеріалів на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , з інвентаризаційно-реєстраційної справи КП «БТІ» ОМР. За клопотанням представника позивача для ознайомлення з матеріалами справи підготовче судове засідання, призначене на 13.03.2025 року на 11.30 год., було відкладено до 25.03.2025 року до 14.00 год. 12.03.2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про витребування доказів, в якому вона просила доручити Комунальному підприємству «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (65048, м. Одеса, вул. Троїцька, 25) провести технічну інвентаризацію житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , з виготовленням відповідної документації. В обґрунтування вказаного клопотання зазначала, що для підтвердження факту суттєвих змін, яких зазнало домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , в період шлюбу [PERSON] , необхідно провести технічну інвентаризацію існуючого фактично жилого будинку, право власності на частину якого зареєстровано за [PERSON] . Ухвалою суду від 25.03.2025 року клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, задоволено. Доручено Комунальному підприємству «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (65048, м. Одеса, вул. Троїцька, 25) провести технічну інвентаризацію житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , з виготовленням відповідної документації та технічного паспорту. Встановлено строк виконання даної ухвали до наступного підготовчого судового засідання, що відбудеться 28 квітня 2025 року до 11.30 год. У зв`язку з неявкою відповідача, підготовче судове засідання, призначене на 28.04.2025 року, було відкладено до 03.06.2025 року до 12.00 год. 12.05.2025 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 13.05.2025 року) від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи копії технічного паспорту на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (дата виготовлення 08.04.2025, дата формування документа 06.05.2025). 29.05.2025 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 30.05.2025 року) від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про відкладення судового засідання. В обґрунтування заяви зазначала, що з метою доведення вищевказаних обставин 12.03.2025 року [PERSON] було укладено Договір про проведення судової експертизи. Згідно з п.3.2.2 Договору від 12.03.2025 року, висновок експерта виконується у строки, передбачені Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом МЮУ від 08.10.1998 року. У відповідності до п.1.13 Інструкції, строк проведення експертизи не повинен перевищувати 90 календарних днів. Технічний паспорт на будинок за адресою: [ADDRESS] було виготовлено Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради 06.05.2025 року, та передано суду і експерту. Просила врахувати неотримання станом на дату призначеного судового засідання 03.06.2025 року о 12:00 год. доказів, які необхідні для повного та всебічного розгляду справи висновку судової будівельно-технічної експертизи на підтвердження факту, що будинок за адресою: [ADDRESS] було реконструйовано подружжям [PERSON] , в результаті чого значно збільшилась його вартість. Також зазначала, що представниця [PERSON] адвокат Савицька О.М. перебуває у відпустці за межами м. Одеси з 30.05.2025 по 06.06.2025 року, у зв`язку із чим не може взяти участь у судовому засіданні 03.06.2025 року о 12:00 год. За клопотанням представника відповідача підготовче судове засідання, призначене на 03.06.2025 року до 12.00 год., було відкладено до 08.07.2025 року до 11.00 год. 08.07.2025 року, до канцелярії суду, від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про часткове визнання позову. 07.07.2025 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 08.07.2025 року) від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про відкладення судового засідання. В обґрунтування клопотання зазначала, що Листом № 100-25 від 03.07.2025 року експертом повідомлено, що строк виконання судової будівельно-технічної експертизи та направлення висновку до суду визначено експертом на кінець липня 2025 року. Просила врахувати неотримання станом на дату призначеного судового засідання 08.07.2025 року доказів, які необхідні для повного та всебічного розгляду справи висновку судової будівельно-технічної експертизи на підтвердження факту, що будинок за адресою: [ADDRESS] було реконструйовано подружжям [PERSON] , в результаті чого значно збільшилась його вартість. За клопотанням представника відповідача, підготовче судове засідання, призначене на 08.07.2025 року до 11.00 год., було відкладено до 11.08.2025 року до 10.30 год. 08.08.2025 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 11.08.2025 року) від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про поновлення строку, пропущеного з поважних причин, та долучення до справи Висновку експерта №26/1/2025 судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи у цивільній справі № 947/34415/24. 11.08.2025 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 08.07.2025 року) від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про зміну предмету позову, в якій вона просила: визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] 1/3 частку квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49,9 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м, 1/2 частку домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 93,1 кв.м, житловою площею 47,1 кв.м та господарськими спорудами. Поділити спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право спільної часткової власності по 1/6 частці кожному на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49,9 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м, припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на 1/3 частку вказаного майна. Визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право спільної часткової власності по 1/4 частці кожному на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 93,1 кв.м, житловою площею 47,1 кв.м та господарськими спорудами, припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частку вказаного майна. Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) компенсацію сплати [PERSON] за договором позики від 03.06.2009 року у сумі 7 500,00 (сім тисяч п`ятсот) доларів США. Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) компенсацію сплати [PERSON] за договором позики від 06.06.2021 року у сумі 5 000,00 (п`ять тисяч) доларів США. Визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1/4 частки земельної ділянки кадастровий номер 5110137300:37:005:0001 площею 0,0619 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] (РНОКПП) судові витрати. Протокольною ухвалою суду від 11.08.2025 року: приєднано до матеріалів справи Висновок експерта № 26/1/2025 судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи; прийнято до провадження суду заяву про зміну предмету зустрічного позову; закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у судове засідання на 21.10.2025 року на 14.00 год. 17.10.2025 року від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про часткове визнання позову. Судове засідання, призначене на 21.10.2025 року на 14.00 год., за клопотанням представника відповідача, для особистої явки відповідача для надання пояснень по справі, було відкладено до 19.11.2025 року до 14.15 год. 29.10.2025 року та 31.10.2025 року до канцелярії суду від позивача [PERSON] надійшли заяви про ознайомлення з матеріалами справи. 18.11.2025 року на електронну пошту суду від позивача [PERSON] надійшла заява про припинення повноважень представника та відкладення судового засідання. 18.11.2025 року на електронну пошту суду від [PERSON] надійшла заява, в якій вона повідомила про припинення представництва інтересів [PERSON] . За клопотанням позивача, судове засідання, призначене на 19.11.2025 року на 14.15 год. було відкладено до 15.12.2025 року до 11.00 год. 19.11.2025 року до канцелярії суду, від [PERSON] надійшла заява, в якій вона зазначила, що під час розгляду справи нею було подано 2 (дві) заяви про часткове визнання позову, відповідно до змісту яких, нею було частково визнано позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права власності на частину земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: [ADDRESS] . На підстав викладеного просила відкликати та повернути їй заяви про часткове визнання позовних вимог та не враховувати їх при ухваленні рішення по суті справи. Зазначила, що заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання за ним права власності 1/4 частин земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: [ADDRESS] , оскільки вважає, що це майно нею було отримано у спадщину та відповідно до приписів ст. 57 СК є її особистою приватною власністю. 02.12.2025 року до канцелярії суду від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи, з якими вона ознайомилася 11.12.2025 року. 15.12.2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшли письмові пояснення по справі. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні первісну позовну заяву підтримали, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечував проти задоволення первісного позову, просили задовольнити зустрічний позов. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов слід задовольнити, а зустрічний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.04.1988 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Малиновським відділом РАЦС, актовий запис № 345, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року по справі № 521/2985/24 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно договору купівлі-продажу від 15 червня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопелідіс Т.Г., за реєстровим номером 385 [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати та підсобних приміщень загальною площею 34,4 кв. м., житловою 17,4 кв.м. Згідно п. 5.2 Договору укладення цього договору відбулося за згодою дружини покупця, [PERSON] , викладеної у формі окремої заяви. Згідно Постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 року по справі № 712/3590/22 наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 80 від 4 червня 2009 року, [PERSON] придбав автомобіль марки SKODA модель OCTAVIA Tour, 1.9 TDI/66kW 2008 року випуску, сірого кольору (металік). 07.07.2009 року [PERSON] отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Стаття 60 СК України передбачає презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У Постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 709/494/16-ц, провадження № 61-19909св18 та у Постанові Верховного суду від 20 травня 2019 року у справі справа № 360/303/17-ц, провадження № 61-410св18 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). У Рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Відповідно до ч. 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За правилами ч.1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2 статті 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Таким чином судом встановлено, що автомобіль марки SKODA модель OCTAVIA, реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, придбаний [PERSON] та [PERSON] під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності. Дані обставини встановлено належними та допустимими доказами, та сторони їх не оспорюють. Суд вважає автомобіль неподільним майном. Позивачка просить суд розділити спільне майно подружжя, компенсувавши їй 1/2 частини вартості автомобіля, яка, згідно звіту про оцінку транспортного засобу, виконану суб`єктом оціночної діяльності, на момент подання позову складає 108 050 гривень. Зважаючи на те, що відповідач не заперечує проти того, що квартира [ADDRESS] та автомобіль марки SKODA модель OCTAVIA, державний номер [NUMBER] є спільним майном подружжя, позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню та слід визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] , [INFO] , на ко\-ристь [PERSON] , [INFO] , 1/2 частки вартості автомобіля марки SKODA модель OCTAVIA, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] , а саме суму у розмірі 108 050 гривень. Щодо вимог за зустрічною позовною заявою, суд зазначає наступне. [PERSON] просить визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] 1/3 частку квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49,9 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м. Поділити спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право спільної часткової власності по 1/6 частці кожному на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49,9 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м, припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на 1/3 частку вказаного майна. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач як на підставу позову для визнання спільним майном 1/3 квартири [ADDRESS] посилається на те, що за рахунок спільних коштів подружжя [PERSON] було проведено капітальний ремонт квартири з метою подальшого спільного проживання своєї сім`ї в ній, та, як наслідок квартира, зокрема 1/3 частина, власником якої є [PERSON] , істотно збільшилася у своїй вартості і тому, на думку позивача за зустрічним позовом, останній має право на 1/6 квартири. Згідно п. 1 Договору про інвестування грошових коштів на будівництво житлового будинку, укладеного між Акціонерним товариством «Медлабортехніка» з одного боку та [PERSON] з іншого, предметом даного договору є інвестування грошових коштів для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] на умовах, визначених договором. Після виконання умов Договору 19 лютого 1997 року спільним рішенням адміністрації та профкому АО «Медлабортехніка» інвестору [PERSON] виділена квартира [ADDRESS] з правом отримання ордеру. Згідно ордеру на жиле приміщення № 1564 серії 21P, виданого [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] (донька), [PERSON] (онука), на підставі Розпорядження Іллічівської районної адміністрації № 1185 від 29.12.1997 року, остання отримала право на заняття жилого приміщення жилою площею 28,59 кв.м. Згідно Розпорядження органу приватизації від 08 лютого 2001 року за № 157439 прохання [PERSON] було задоволено та передано у спільну часткову власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 49,9 кв.м. у спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в Постанові від 08.11.2017 по справі № 6-1447цс17, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України. Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, так і його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. При цьому для застосування передбачених частиною першою статті 62 СК України правил, істотне збільшення вартості майна повинне відбутися саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, а не інших чинників (зокрема, загальної зміни цін на ринку нерухомості, інфляційних процесів), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна внаслідок невід`ємних поліпшень. Позивачем за зустрічними позовними вимогами не доведено, що спірна квартира за час спільного проживання з [PERSON] істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок саме спільних трудових та грошових затрат другого з подружжя. [PERSON] зазначає, що за спільні кошти подружжя та за рахунок особистої трудової участі [PERSON] в квартирі було здійснено прокладення мереж електро-, водо-, теплопостачання, штукатурку стін, влаштовано стяжку підлоги, встановлено сантехніку, замінено вікна, двері. Зазначав, що ці обставини може підтвердити свідок кум [PERSON] (зареєстрований в [ADDRESS] ), який часто заходив до квартири та допомагав піднімати у квартиру будівельні матеріали для проведення капітального ремонту квартири. Однак, матеріали справи таких доказів не містять. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визначення такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 27 січня 2022 року по справі № 686/8610/17 Згідно матеріалів справи, саме мати відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , яка працювала заступником головного бухгалтера АО «Медлабортехніка», була спочатку інвестором, потім відповідальним наймачем, а в подальшому власником квартири [ADDRESS] . Позивачем за зустрічним позовом не додано жодного належного та допустимого доказу щодо участі у витратах по ремонту та обладнанню даної квартири, і тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Щодо вимоги про визнання спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] 1/2 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 93,1 кв.м, житловою площею 47,1 кв.м та господарськими спорудами та визнання за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) права спільної часткової власності по 1/4 частці кожному на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 93,1 кв.м, житловою площею 47,1 кв.м та господарськими спорудами, припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частку вказаного майна. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно первинними правовстановлюючими документами на домоволодіння по [ADDRESS] були свідоцтва про право на спадщину за законом, видані на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно зі статтею 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що «Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що привели до істотного збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у кожній конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх її обставин. Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи в остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився за час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальним правилом мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний зі спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилася, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що за статтею 62 СК України не визнаються підставами для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і в таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Згідно Висновку експерта №26/1/2025 від 29.07.2025 року ринкова вартість об`єкта нерухомого майна жилого будинку, загальною площею 93,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , без урахування вартості земельної ділянки та без проведених поліпшень, станом на 27.04.2006 року, складає 1375925 гривень. Ринкова вартість об`єкта нерухомого майна жилого будинку, загальною площею 73,3 кв.м, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 5110137300:37:005:0001 площею 0,0619 га за адресою; [ADDRESS] , із врахуванням проведених ремонтно-будівельних робіт станом на час проведення огляду, без урахування вартості земельної ділянки, в межах порівняльного підходу на дату оцінки 29.07.2025, складає (без ПДВ): 2401088 грн. Як вбачається з Висновку експерта, площа житлового будинку в період з 2006 року по 2025 рік зменшилася з 93,1 кв.м. до 73,3 кв.м. Крім того, згідно курсу долара США за даними НБУ, станом на 27.04.2006 року, вартість вказаного об`єкта нерухомості складала 1375925 гривень/5,05= 272 460,40 доларів США. Згідно курсу долара США за даними НБУ, станом на 29.07.2025 року вартість вказаного об`єкта нерухомості складає 2401088 гривень/41,79= 57456,04 доларів США. З огляду на це, не можливо стверджувати про збільшення вартості майна, так я,к на думку суду, неможливо становити, за рахунок чого вона збільшилась. Згідно Висновку експерта встановлено, що в будинку була проведена реконструкція та ремонтно-будівельні роботи, також зазначено їх перелік. Зазначено, що зі слів [PERSON] були проведені будівельні роботи з ремонту та часткового улаштування огорожі по периметру земельної ділянки по [ADDRESS] . Однак, підтверджуючих документів на дослідження не надано, експертом не ідентифіковано точний перелік та об`єми виконаних робіт. Крім того, [PERSON] не довів, що реконструкція будинку була проведена за спільні кошти подружжя, не спростував, що така реконструкція не була проведена матір`ю позивачки - [PERSON] , яка була співвласником майна. Матеріали справи не містять товарних чеків, накладних тощо на придбання товарів щодо реконструкції будинку на імя [PERSON] чи будь-яких інших доказів щодо матеріальної чи особистої трудової участі в реконструкції житлового будинку. Також в матеріалах справи відсутні докази доходів [PERSON] , які надавали б йому фінансову можливість здійснювати ремонтно-будівельні роботи у вказаному будинку. У Висновку експерта №26/1/2025 від 29.07.2025 року лише наведено порівняння вартості об`єкта нерухомості станом на 2006 рік та станом на 2025 рік. [PERSON] померла [INFO] . Згідно Відповіді Єдиного державного демографічного реєстру, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 06.08.2013 року до 22.04.2024 року. Верховний Суд у Постанові від 13.02.2023 року № 664/2660/18 вказав, що правомірним є не визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок, який чоловік придбав до шлюбу, однак в період шлюбу були здійснені покращення, оскільки відповідних доказів здійснення ремонтних робіт та покращення будинку, через що зросла його ринкова вартість, надано не було. Також суд враховує правову позицію Верховного Суду викладену у Постанові об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19, згідно якої сама по собі реєстрація нерухомого майна під час шлюбу не є підставою для визнання його спільним майном, оскільки таке майно набуте до шлюбу. Таким чином, суд приходить до висновку, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , є особистою приватною власністю [PERSON] . Крім того, Велика Палата Верховного Суду у Постанові (п.40) від 08.02.2022 року у справі №209/3085/20 вже виснувала, що вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] 1/2 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 93,1 кв.м, житловою площею 47,1 кв.м та господарськими спорудами та визнання за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) права спільної часткової власності по 1/4 частці кожному на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 93,1 кв.м, житловою площею 47,1 кв.м та господарськими спорудами, припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частку вказаного майна, задоволенню не підлягають. Щодо вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації сплати [PERSON] за договором позики від 03.06.2009 року у сумі 7 500,00 (сім тисяч п`ятсот) доларів США та за договором позики від 06.06.2021 року у сумі 5 000,00 (п`ять тисяч) доларів США. При поділі майна враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя (пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Факт укладання правочину, з якого виникає боргове зобов`язання, в інтересах сім`ї та використання одержаного за таким правочином в інтересах сім`ї є предметом доказування по справі (стаття 77 ЦПК України). Указана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року по справі № 524/8822/19. Обов`язок доказування та подання доказів за змістом статей 12, 81 ЦПК України покладається на сторону, яка посилається на такі обставини, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16, від 08 квітня 2020 року у справі № 361/7130/15-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 361/5840/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 520/6471/17. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Водночас, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 ст. 13 цього Кодексу (ч.3 ст. 16 ЦК України). Касаційний суд в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року в справі № 759/11754/23 зауважив, що учасники цивільного обороту доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя, тобто з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. Суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Якщо пов`язані чи афілійовані особи, наприклад, родичі, ініціюють судовий розгляд, зокрема, про стягнення боргу, для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя, формування пасиву (боргів), виключення певного майна з поділу на час виникнення (існування) спору (спорів) про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя, тощо, такі учасники судового розгляду діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно другого із подружжя. Тому в такому разі відбувається використання приватно-правових конструкцій не для захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів іншого із подружжя. У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 звернуто увагу, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя. Використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим. Постановою КЦС ВС від 24 листопада 2021 року у справі № 675/347/18-ц зроблений судом висновок, що розписка не підтверджує використання позичених коштів на цілі, зазначені у цій розписці. У цій справі Верховний суд зазначив, що: відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що отримані кошти за договорами позики використані ним за призначенням, тобто на придбання транспортних засобів. Сам по собі факт зазначення у розписках про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика витрачена на придбання вказаних транспортних засобів. Як вбачається з поданих позивачем за зустрічним позовом розписок, останній позичав та віддавав грошові кошти своїм родичам, що є заінтересованими особами у цій справі. Окрім того, з урахуванням вищенаведених приписів судової практики для поділу даного боргу необхідно встановити, по-перше, що ці гроші були дійсно витрачені на придбання того майна, про яке зазначене в розписках, а по-друге, джерело походження коштів, яким була повернута позика навіть після розірвання шлюбу. Касаційний суд зауважив, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим. Указана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17. Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само собою не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, в солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї. Указана правова позиція викладена в Постанові Верховного суду від 03 грудня 2024 року по справі № 553/2879/21. Подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року в справі № 359/950/16, від 14 листопада 2024 року в справі № 727/1140/21. Верховний Суд мотивував висновки тим, що, встановивши, що під час укладення договору позики, оформленого розпискою, не було отримано згоди особи на його укладення, а правочин виходить за межі дрібнопобутового, використання коштів в інтересах сім`ї та цільового використання коштів позивачем не доведено, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виснував про відсутність підстав для солідарного стягнення з дружини боргу за договором позики. Указана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року в справі № 553/679/21. Тож, з урахуванням вищенаведеного, вимоги щодо компенсації сплати боргу за договором позики від 03.06.2009 року у сумі 7 500,00 (сім тисяч п`ятсот) доларів США та за договором позики від 06.06.2021 року у сумі 5 000,00 (п`ять тисяч) доларів США, є такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю вимог. Щодо позовних вимог про визнанення за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) права власності на 1/4 частки земельної ділянки кадастровий номер 5110137300:37:005:0001 площею 0,0619 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . В частині вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки, слід зазначити, що, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою та другою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15, постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 676/5479/18 (провадження № 61-4555св20). У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України». Як зазначено у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-9918св19) перехід права власності на об`єкт нерухомості має наслідком набуття права на земельну ділянку, що відповідає принципу «superficies solo cedit» (збудоване на землі слідує за нею). Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, а особа, яка набула право власності на нерухоме майно, має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та яка необхідна для обслуговування нерухомого майна. Також за ч. 2, п. а) ч. 3 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. За ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відтак, ураховуючи те, що у задоволенні вимог про визнання за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) права спільної часткової власності на 1/4 частку домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , відмовлено, у задоволенні позовних вимог про визнанення за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) права власності на 1/4 частки земельної ділянки кадастровий номер 5110137300:37:005:0001 площею 0,0619 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , слід також відмовити, оскільки вони є похідними. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя слід задовольнити, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved