Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «ТЕКА НЬЮЗ», у якому просив суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію, поширювану на вебсайті www.antikor.com.ua в статті під заголовком: «[INFO]» від [INFO] за посиланням: [INFO] у мережі Інтернет, власника веб-сайту Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНТСТВО «ТЕКА НЬЮЗ»; визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію, поширювану на вебсайті www.antikor.com.ua в статті під заголовком: «[INFO]» від [INFO] за посиланням: [INFO] y мережі Інтернет, власника веб-сайту Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНТСТВО «ТЕКА НЬЮЗ»; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНТСТВО «ТЕКА НЬЮЗ» спростувати у 3-х денний строк з моменту набрання рішення суду законної сили розповсюджену ним недостовірну інформацію, поширену [INFO] на вебсайті www.antikor.com.ua, статтю під заголовком: « [INFO] » за посиланням: [INFO] , щодо [PERSON] , у такий самий спосіб як вона була поширена, а саме: шляхом її оприлюднення на веб-сайті www.capital.ua, під заголовком «СПРОСТУВАННЯ» наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ: Інформація, поширена на [INFO] під назвою « [INFO] » від [INFO] за посиланням: [INFO] недостовірною; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНТСТВО «ТЕКА НЬЮЗ» спростувати у 3-х денний строк з моменту набрання рішенням суду законної сили розповсюджену ним недостовірну інформацію, поширену [INFO] на вебсайті www.antikor.com.ua, статтю під заголовком: «[INFO]» посиланням: [INFO] щодо [PERSON] , у такий самий спосіб як вона була поширена, а саме: шляхом ії оприлюднення на веб-сайті www.capital.ua, під заголовком «СПРОСТУВАННЯ» наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ: Інформація, поширена на вебсайті [INFO] , від 09.12.2023 за посиланням: [INFO] недостовірною; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНТСТВО «ТЕКА НЬЮЗ» на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 6944,80 грн. Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що у мережі Інтернет на веб-сайті www.antikor.com.ua опубліковано недостовірну інформацію, а саме, що [PERSON] та його партнери, [PERSON] та [PERSON] підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. Вважає, що вказана інформація є недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, а тому підлягає спростуванню. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не прибув. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив на позовну заяву не подавав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом було досліджено публікацію на веб-сайті www.antikor.com.uа від 09 грудня 2023 року, що викладена у формі статті під заголовком: «[INFO]», за посиланням: [INFO] У тексті статті зазначається (далі мовою оригіналу): «Керівник відділу продажів міжнародної платіжної системи 4bill [PERSON] та його партнери [PERSON] та [PERSON] підозрюються у масштабному розкраданні грошей компанії, повідомляє Capital.ua. Наприкінці минулого тижня Головне слідче управління НПУ відкрило кримінальне провадження за ч. 3,4 ст. 190 КК (шахрайство, вчинене шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки та в особливо великих розмірах або організованою групою). Як повідомило джерело в керівництві 4bill, виробництво було відкрито після проведення внутрішнього аудиту в компанії, яка виявила численні порушення працівників». В статті розміщено фото Позивача та інших осіб, на яких іде в ній посилання. При цьому, як на джередо опублікованої інформації йде посилання на «представника 4bill… Були знайдені системні і необачно зухвалі дії проти компанії з боку [PERSON]. Його разом із спільниками [PERSON] та [PERSON] спіймали на гарячому. По суті мова йде про розкрадання обігових коштів компанії, у деяких випадках и змові з менеджерами мерчантів. Також викрито масові випадки манипуляцій із завищенням або заниженням тарифів для мерчантів та отриманням відкатів для себе на шкоду інтересам компанії та клієнтів. Вкрадені кошти виводили на свої карти та карти найближчих родичів. Працювали групою, куди крім [PERSON] входили його «молодші партнери» [PERSON] та [PERSON] , узгоджено і хвацько, проте недовго, внутрішня безпека їх швидко вирахувала та нейтралізувала. Були знайдені системні і необачно зухвалі дії проти компанії з боку [PERSON] . Його разом із спільниками [PERSON] та [PERSON] спіймали на гарячому. По суті мова йде про розкрадання обігових коштів компанії, у деяких випадках и змові з менеджерами мерчантів. Також викрито масові випадки манипуляцій із завищенням або заниженням тарифів для мерчантів та отриманням відкатів для себе на шкоду інтересам компанії та клієнтів. Вкрадені кошти виводили на свої карти та карти найближчих родичів. Працювали групою, куди крім [PERSON] входили його «молодші партнери» [PERSON] та [PERSON] , узгоджено і хвацько, проте недовго, внутрішня безпека їх швидко вирахувала та нейтралізувала. За словами співрозмовника, зловмисники фактично здійснили рейдерське захоплення регіонального філіали 4bill, ввівши в омани локальних співробітникіе іспанського офісу (які б знаючи правду ніколи б не погодилися на участь у злочині - ризикуючи втратити власни репутацію на ринки), і тепер намагаються працювати під брендом LaFinteca, створивши низку компаній и декількох країнах. Вони встигли відкрити на свої імена чотири компанії, на які виводились злочинні кошти ..... Гадаю, що вже найближчим часом до правоохоронців цих країн надійде відповідний запит щодо відмивання коштів і незаконної діяльності відкритих шахраями компаній. Зі свого боку ми вже попередили наших партнерів про ризики співпраці з злочинцями, - зазначає представник 4bill. Інцидент жодним чином не вплине на роботу компанії». Щодо позовних вимог в частині спростування недостовірної інформації, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦK України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За змістом статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до частини першої статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації (частина перша статті 299 ЦК України). Під діловою репутацією особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: - поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; - поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; - поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; - поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Зазначена правова позиція міститься у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.12.2021 № 757/9133/18-ц. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його власника можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. поширенням такої недостовірної інформації. Водночас згідно з ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, Статтею 277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов?язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У постанові від 08 серпня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №573/2178/16-ц зазначив, що «...вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем». Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 р. у справі №369/1052/16-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 161/4827/17, провадження № 61-30218 св18,17 липня 2019 року у справі № 686/7636/17, провадження № 61-14875св18 та ін. При аналізі змісту оспорюваної інформації на предмет її відповідності критеріям достовірності, суд виходить із необхідності розмежування фактичних тверджень та оціночних суджень, що є засадничим принципом захисту права на свободу вираження поглядів. Статтею 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень (частина перша). Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб?єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов?язок відшкодувати завдану моральну шкоду (частина друга). Суб?єкти інформаційних відносин звільняються від відповідальності розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно необхідною (частина третя). Аналізуючи фрагмент публікації щодо відкриття Головним слідчим управлінням НПУ кримінального провадження за ознаками складу злочину, передбаченого частинами 3 та 4 статті 190 КК України, суд зазначає, що вказане твердження за своєю правовою природою є повідомленням про фактичну подію - процесуальну дію органу досудового розслідування. Використання терміну «підозрюються» кореспондує нормам Кримінального процесуального кодексу України та відображає наявність певного правового статусу або ведення слідчих дій щодо такого кола осіб. Оскільки в тексті наявне посилання на результати внутрішнього аудиту та джерела у правоохоронних органах, поширення такої інформації є викладенням обставин щодо розпочатого провадження, а не твердженням про винуватість особи, що встановлюється виключно на підставі суду. Суд відхиляє доводи позивача про недостовірність інформації виключно через відсутність реєстрації провадження в Єдиному реєстрі досудових розслідувань з наступних підстав. Порядок формування та ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - Реєстр), а також надання відомостей з нього регулюється Положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженим Наказом Генерального прокурора від 30 червня 2020 року №298. Згідно з п.п. 1, 2. Розділу IV Надання відомостей з Реєстру Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, відомості з Реєстру надаються в порядку та у випадках, встановлених КПК України, у вигляді витягу за формою, наведеною у додатку 6 до цього положення. Витяг з Реєстру - згенерований програмними засобами ведення Реєстру документ, який засвідчує факт реєстрації в Реєстрі відомостей про кримінальне правопорушення, отриманих за визначеними у пункті 3 цього розділу параметрами, які є актуальними на момент його формування. Згідно з п.3 Розділу IV Надання відомостей з Реєстру Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань до витягу з Реєстру включається інформація про: номер та дату реєстрації кримінального провадження (виділення матеріалів досудового розслідування); дату надходження заяви, повідомлення та дату і час внесення відомостей про заяву, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Реєстру, правову кваліфікацію кримінального правопорушення, наслідок розслідування кримінального правопорушення; прізвище, ім`я, по батькові потерпілого, заявника (найменування юридичної особи та ідентифікаційний код Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР); короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; прізвище, ім`я, по батькові та дату народження особи, якій повідомлено про підозру, або особи, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, або особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, наслідки розслідування щодо особи та відомості про здійснення спеціального досудового розслідування щодо неї; найменування, код ЄДР, юридичну адресу юридичної особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження, а також анкетні дані її представника; орган досудового розслідування; прізвище та ініціали слідчого (слідчих), дізнавача (дізнавачів), які здійснюють досудове розслідування, та прокурора (прокурорів), який (які) здійснює(ють) процесуальне керівництво; прізвище, ініціали та посаду Реєстратора, який сформував витяг з Реєстру, та дату формування документа. Оцінюючи доводи позивача про те, що відносно нього не здійснюється досудове розслідування та відомості про нього не вносилися до Єдиного реєстру досудових розслідувань, суд дослідив надану представником позивача відповідь Офісу Генерального прокурора на адвокатський запит. Так, 26 грудня 2023 року за. №253-2464 вих. 23 Офісом Генерального прокурора повідомлено адвоката Олексія Литовченка про те, що надання відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно фізичної особи можливе за умови зазначення її анкетних даних (прізвище, ім?я, по батькові та дати народження). З відповіді вбачається, що адвокатом не було зазначено дату народження [PERSON] . З огляду на надану адвокату відповідь, суд не вбачає за можливе виснувати про кримінальні провадження стосовно позивача. Зі змісту відповіді, наданої Офісом Генерального прокурора вбачається, що в адвокатському запиті відсутні усі необхідні дані фізичної особи для проведення перевірки, а саме відсутня інформація про дату народження [PERSON] . Отже, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що станом на момент поширення спірної інформації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань були відсутні зареєстровані стосовно нього кримінальні провадження. Щодо висловлювань про «системні і необачно зухвалі дії», «хвацьку» роботу групи та «введення в оману» співробітників, суд кваліфікує їх як типові оціночні судження. Зазначені фрази містять суб`єктивно-емоційне забарвлення та відображають критичне сприйняття авторами публікації або їхніми джерелами стилю та характеру поведінки осіб, про яких йдеться у публікації. Окремої уваги заслуговує посилання у тексті на «представника компанії» як на джерело інформації. Згідно з частиною 2 статті 302 Цивільного кодексу України, особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (зокрема, коментарі офіційних представників юридичних осіб про внутрішні аудити), не зобов`язана перевіряти її достовірність і не несе відповідальності у разі її спростування. Текст публікації є відтворенням результатів внутрішньої перевірки та позиції сторони у справі, що виключає наявність злого умислу чи дифамації з боку розповсюджувача. Таким чином, оцінюючи оспорювану інформацію в її цілісному контексті, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання її недостовірною або такою, що порушує честь та ділову репутацію. Публікація є поєднанням фактичних даних про хід кримінального провадження та суб`єктивних оціночних суджень, висловлених у межах дискусії з питання, що має суспільний інтерес, без порушення презумпції невинуватості. Окремої правової оцінки потребує частина тексту щодо наміру звернутися до правоохоронних органів із приводу «відмивання коштів». Суд зауважує, що повідомлення про звернення до компетентних органів за захистом своїх прав є реалізацією конституційного права, передбаченого ст. 55 та ст. 40 Конституції України. Вживання формулювань «гадаю», «найближчим часом надійде відповідний запит» свідчить про висловлення припущень та прогнозів щодо майбутніх подій. Оскільки чинне законодавство не забороняє публічно повідомляти про наміри захищати свої інтереси у правовому полі, такі висловлювання не можуть бути розцінені як порушення презумпції невинуватості або посягання на ділову репутацію. Завершальні висновки автора щодо «попередження партнерів про ризики співпраці» свідчать про наявність легітимної мети - забезпечення безпеки господарської діяльності та інформування учасників ринку про можливі загрози. У контексті балансу між правом особи на репутацію та правом компанії на свободу інформації та захист власності, перевага надається останньому, якщо поширення інформації спрямоване на запобігання збиткам. Таким чином, аналізований текст є вираженням власної позиції компанії щодо конфліктної ситуації, що ґрунтується на внутрішніх даних, містить переважно оціночні судження та не виходить за межі свободи слова, гарантованої статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. У своїй практиці ЄСПЛ розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, то правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 8 липня 1986 р.). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 р.), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 р., «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 2 червня 2016 р.). Таким чином, з наведених положень чинного законодавства та усталеної практики ЄСПЛ убачається, що судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки, і пов?язане із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об?єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об?єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Отже, виходячи з викладеного, при вирішенні спору, предметом якого є захист честі, гідності та ділової репутації шляхом спростуванням відомостей, що були поширені у тому числі за допомогою мережі Інтернет, ключовим є чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями у інформації, що викладалася у спірній публікації. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Із аналізу всього змісту оспорюваної інформації вбачається, що відповідач висловлював свою думку стосовно діяльності позивача, використовуючи характерні для оціночних суджень мовно-стилістичні засоби. Тому оспорювану інформацію слід розцінювати як критику дій позивача, тобто, спірні вислови є оціночним судженням, а не фактичним твердженням, які підлягають доведенню під час судового розгляду. Таким чином, безпідставним є висновок позивача, що оспорювана інформація є фактичним твердженням про вчинення позивачем кримінального правопорушення. Суд наголошує, що при розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що позивачем не доведено поширення відповідачем недостовірної інформації, такої, що порушує особисті немайнові права позивача, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, та оскільки оціночні судження не підлягають спростуванню, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, .ст. 15, 23, 201, 275, 277, 297, 299 ЦК України,

Outcome: dismissed