Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом у якому посилаються на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,1051 гектарів, кадастровий номер 5122381200:02:001:0169, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,102 гектарів, кадастровий номер 5122381200:02:001:0168, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Спадкодавиця все своє майно заповіла позивачу. Позивач спадщину після смерті спадкодавиці прийняв, проте оригінал правовстановлюючого документа відсутній. У зв`язку з цим звернувся до суду з вказаним позовом. Просить суд визнати за ним право власності на вказане спадкове майно в порядку спадкування за законом. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. В судове засідання відповідачка не з`явилася, надала заяву про проведення розгляду справи без її участі, позовні вимоги визнала. У відповідності з частиною 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , [INFO] , яка на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , вказаний факт підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області. Померла за життя залишила на ім`я [PERSON] , [INFO] , заповіт, у якому здійснено наступне розпорядження - земельні ділянки: площею 3,09 гектарів, кадастровий номер 5122381200:01:004:0051, площею 3,07 гектарів, кадастровий номер 5122381200:01:004:0024, які розташовані на території Дмитрівської сільської ради Ізмаїльського (Кілійського) району Одеської області, та які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, заповідала [PERSON] , [INFO] . Заповіт посвідчений В.К. Лупу, секретарем виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Кілійського району Одеської області, 08.02.2018, за реєстровим №16. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається із: житлового будинку [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,1051 гектарів, кадастровий номер 5122381200:02:001:0169, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,102 гектарів, кадастровий номер 5122381200:02:001:0169, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач, відповідно до свідоцтва про народження, актовий запис №31 від 12.05.1983, є сином [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження та свідоцтву про шлюб, є дочкою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] прийняли її син - [PERSON] , оскільки на час відкриття спадщини проживав та був зареєстрований разом із спадкодавцем, та [PERSON] , як спадкоємець за заповітом в порядку ст.1223 ЦК України, прийняла на підставі заяви поданої до нотаріальної контори. До майна померлої [INFO] [PERSON] Теплодарською міською нотаріальною конторою Одеської області було заведено спадкову справу та [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, 03.07.2020 за реєстровими номерами 165 та 166 на земельні ділянки: площею 3,09 гектарів, кадастровий номер 5122381200:01:004:0051, площею 3,07 гектарів, кадастровий номер 5122381200:01:004:0024, які розташовані на території Дмитрівської сільської ради Ізмаїльського (Кілійського) району Одеської області, та які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Житловий будинок [ADDRESS] , належав [PERSON] , яка померла [INFO] , як члену колгоспного двору, відповідно до довідки з погосподарської книги, виданої виконавчим комітетом Кілійської міської ради, 24.11.2025 за №229. Житловий будинок згідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд складається з: літ.А - житловий будинок, житловою площею 74,4 кв.м., загальною площею 108,4 кв.м., господарських будівель: літ.Б гараж, літ.В літня кухня, літ.Г котельня, літ.Д сарай, літ.Е навіс, літ.Ж вбиральня, 1-3, І-ІV - надвірні споруди. Право власності на житловий будинок не зареєстровано. Земельна ділянка площею 0,1051 гектарів, кадастровий номер 5122381200:02:001:0169, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належна [PERSON] на підставі державного акту серії ЯИ №918818, виданого Дмитрівською сільською радою Кілійського району Одеської області, 24.12.2009 року, на підставі рішення позачергової cecії від 18.12.2009 року №142. Земельна ділянка площею 0,102 гектарів, кадастровий номер 5122381200:02:001:0169, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належала [PERSON] відповідно до інформації з ДЗК про право власності на земельну ділянку. Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу спадкування, що врегульовано нижченаведеними нормами цивільного законодавства станом на час виникнення спірних правовідносин. Згідно ч.1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до частини першої статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. У відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Також, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до п.3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Слід зазначити, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Відповідно до частини другої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з частиною третьою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Оцінюючи підстави виникнення права власності на новостворене майно суд враховує, що правовідносини щодо будівництва садових будинків і набуття прав на них до 05 серпня 1992 року регламентувалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, а не нормами ЦК України від 16 січня 2003 року. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на зазначений час, не пов`язувало виникнення права власності на садові будинки з надвірними будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права. Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Враховуючи зазначене, до предмету доказування у цій справі належать обставини щодо часу будівництва будинку садибного типу з господарськими спорудами. З технічного паспорту на спірний будинок чітко встановлено, що роком побудови житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є 1974 рік. У судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи той факт, що позивач спадщину прийняв, є спадкоємцем за законом першої черги, вищенаведене спадкове майно дійсно належало спадкодавцеві, відтак право позивача підлягає захисту в судовому порядку, шляхом визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом на вказане спадкове майно. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що право позивача підлягає захисту в судовому порядку. На підставі викладеного,

Outcome: approved