Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Позивач, в інтересах якого діє адвокат Білогруд Д.О.звернувся до суду з позовом про витребування з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку [ADDRESS] , визнати за позивачем право власності та визнати недійсним договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 21.12.2007. В обґрунтування вимог зазначив, що рішенням Красногвардійського районного суду від 25.01.2012 за позивачем було визнано право власності на буд. [ADDRESS] та земельну ділянку під ним, кадастровий номер1210100000:07:371:0003 площею 0,0943 га. Навесні 2019 шляхом моніторингу сайту судової влади на предмет наявності відносно себе справ про адміністративні правопорушення стало відомо про наявність у Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області судового рішення від 13.10.2017, яким за [PERSON] було визнано право власності на нерухоме майно що належить позивачу, а саме на буд. [ADDRESS] та на земельну ділянку під цим будинком. У квітні 2019 позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із заявою про перегляд вищевказаного заочного рішення. Ухвалою суду від 04.07.2019 заочне рішення від 13.10.2017 скасовано. Рішенням Дніпропетровського районного суду від 10.07.2020 у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності відмовлено в повному обсязі. Вказане рішення суду постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.05.2021 залишено без змін. Позивач вказує, що з моменту реєстрації права власності на вищевказане майно по травень 2024 постійно проживав та проживає наразі у своєму будинку [ADDRESS] . У травні 2024, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та скрутним матеріальним становищем позивач вирішив продати свій будинок та земельну ділянку. Звернувшись до приватного нотаріуса для підготовки договору купівлі-продажу, останньому стало відомо що він не є власником будинку та земельної ділянки [ADDRESS] та що право власності наразі зареєстровано за [PERSON] , якого позивач жодного разу в житті не бачив. 05.07.2024 позивачем отримано інформаційну довідку, з якої останній дізнався що 11.12.2017 [PERSON] на підставі скасованого судового рішення у державного реєстратора КП «Цент реєстрації бізнесу і нерухомості» Дібровської сільської ради Синельниківського району, Дніпропетровської області ГанноченкоА.О. зареєструвала за собою право власності на вищевказаний будинок та земельну ділянку та скасувала право власності за позивачем. Та надалі вже 21.12.2017 остання здійснила відчуження вищевказаного будинку та земельної ділянки на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 11106 від 21.12.2017 та договору купівлі-продажу домоволодіння № 11103 від 21.12.2017 посвідчених приватним нотаріусом Щетіловою O.B. Паким чином, вважає, шо будинок [ADDRESS] та земельна ділянка під ним вибули з володіння без його відома та у незаконний спосіб, а саме на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, про що останній дізнався лише у 2024 році, тому на підставі ст. 388 ЦК України звернувся суду з даним позовом для захисту порушених прав. Ухвалою суду від 11.09.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.03.2025 закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] та представник, який діє в його інтересах адвокат Білогруд Д.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, в частині вимог до [PERSON] просили залишити позов без розгляду, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були неодноразово повідомлені у встановленому законом порядку, а саме направленням на адресу проживання судових повісток, а також шляхом опублікування повідомлень на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Будь яких заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова О.В. у судове засідання не з`явилася, але раніше надавала заяву про розгляд справи без її участі, письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог до суду не надавала. Третя особа державний реєстратор КП «Центр реєстрації бізнесу і нерухомості» Дібровської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської областіу судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог до суду не надавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши позивача [PERSON] та його представника адвоката Білогруд Д.О., дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та дійшов наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25.01.2012 за [PERSON] було визнано право власності в цілому на нерухомість, а саме: домоволодіння загальною площею 243,3 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] та складається з: Д-2 -житловий будинок І поверх, загальною площею 115,7 кв.м. (коридор площею 10,7 кв.м., сходова кліт. площею 9,8кв.м., коридор площею 10,6 кв.м., вітальня площею 37,9 кв.м., кухня площею 11,0 кв.м., санвузол площею 9,5 кв.м., гараж площею 26,2 кв.м.); Д-2 -житловий будинок II поверх, загальною площею91,1 кв.м. (сходова кліт. площею 10,1 кв.м., житлова площею 10,6 кв.м., коридор площею 8,0 кв.м.,житлова площею 15,1 кв.м., житлова площею 25,7 кв.м., вбиральня площею 9,5 кв.м., житловаплощею 12,1 кв.м.); Під Д-2 -підвал площею 36,5 кв.м.; Д"-2 -житлова прибудова І поверх, площею15,2 кв.м.; Д"-2 -житлова прибудова II поверх , площею 17,3 кв.м.; Над Д-1 -тераса площею 36,3кв.м.; Д'-1 -прибудова площею 15,2 кв.м.; д -ганок на сім сходинок, площею 6,4 кв.м.; д - козирокплощею 2,8 кв.м.; споруди ворота, огорожа, доріжки та майданчик. Рішення суду набрало законної сили 03.04.2012 та згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано в реєстрі № 2566 за [PERSON] (а.с.7-9). У відповідності до частини 4 статті 82 ЦПК України, - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, то набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом також було встановлено, що земельна ділянка площею 0,0943 га, на якій знаходиться спірне домоволодіння 04.05.2000 була передана позивачу для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що також належить позивачу на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Серії ІІ -ДП №021809 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на правоприватної власності на землю за № 029552. Даній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1210100000:07:371:0003 та згідно витягу з Державного земельного кадастру № HB-1203662642016 від 29.07.2016 була зареєстрована за [PERSON] (а.с.10). Як зазначив позивач, шляхом моніторингу сайту судової влади йому стало відомо про наявність заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по цивільній справі № 175/3551/17 від 13.10.2017, згідно якого за [PERSON] було визнано право власності на нерухоме майно що належить позивачу, а саме на будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку по [ADDRESS] , загальною площею 0,0943 га кадастровий номер 1210100000:07:371:0003(а.с.22-24). У зв`язку із порушенням прав, позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із заявою про перегляд вищевказаного заочного рішення. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.07.2019 заочне рішення від 13.10.2017 по цивільній справі № 175/3551/17 скасовано та призначено новий розгляд справи. Рішенням Дніпропетровського районного суду від 10.07.2020 у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності було відмовлено в повному обсязі. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.05.2021 рішення Дніпропетровського районного суду від 10.07.2020 залишено без змін(а.с.26-31). 05.07.2024 позивач у нотаріуса отримав інформаційну довідку, згідно якої дізнався що 11.12.2017 [PERSON] на підставі скасованого судового рішення у державного реєстратора КП «Цент реєстрації бізнесу і нерухомості» Дібровської сільської ради Синельниківського району, Дніпропетровської області ГанноченкоА.О. зареєструвала за собою право власності на вищевказаний будинок та земельну ділянку . Та 21.12.2017 остання здійснила відчуження вищевказаного будинку та земельної ділянки на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 11106 від 21.12.2017 та договору купівлі-продажу домоволодіння № 11103 від 21.12.2017 посвідчених приватним нотаріусом Щетіловою O.B.(а.с.12-17). З огляду на матеріали справи вбачається, що реєстрація права власності за [PERSON] , а також ще швидша перереєстрація (відчуження) цього майна на користь [PERSON] свідчить про обізнаність [PERSON] про безпідставність та незаконність судового рішення та його подальше скасування, тобто свідчить про шахрайські дії з боку останньої з метою збагачення за рахунок майна позивача. Право власності на будинок [ADDRESS] , підтверджується рішенням Красногвардійського районного суду від 25.01.2012 по справі 2-1550/11, реєстрація на вказаний будинок підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №27305052, виданим Реєстраційною службоюДніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 25.09.2014. Наразі за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] у Реєстрі прав власності на нерухоме майно власником зазначено [PERSON] , але в деталізованій інформації про право власності відображаються записи, які свідчать про незаконні та шахрайські дії з нерухомим майном [PERSON] , які були внесені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ЩетіловаО.В. та державним реєстратором КП «Центр реєстрації бізнесу і нерухомості» Дібровської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області(а.с.12-17). Як вбачається із матеріалів справи, надані відповідачем [PERSON] документи для реєстрації права власності, а саме заочне рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13.10.2017 є явно незаконними, оскільки в подальшому вказане рішення було скасовано та в позові рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від від 10.07.2020 останній відмовлено узв`язкуіз його необґрунтованістю, яке після оскарження постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.05.2021 залишено без змін. Таким чином, будинок [ADDRESS] та земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:07:371:0003 під ним по [ADDRESS] вибули з володіння позивача без його відома та у незаконний спосіб, а саме на підставі рішення суду яке було скасовано, про що останній дізнався лише у 2024. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У пунктах 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз`яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту їїпорушеного права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. А тому позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння від 21.12.2017 №11103 та №11106 та визнання за ним права власності на домоволодіння [ADDRESS] та на земельну ділянку № [NUMBER] кадастровий номер 1210100000:07:371:0003, площею 0,0943 га по [ADDRESS] задоволенню не підлягають . Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів Відповідно дост. 41 Конституції України,ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст.317,319 ЦК України,саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. З огляду на те, що спірне домоволодіння та земельна ділянка вибули із володіння позивача поза його волею, вимоги позивача про повернення майна у власність шляхом витребування відповідають приписам статтей 387, 392 ЦК України та пунктам 1, 4 частини 2 статті 16 ЦК України, щодо способів захисту позивачем своїх прав, як власника майна, у разі їх невизнання чи оспорювання відповідачем. Застосування судом такого способу захисту прав позивача - не породжує у нього права власності, як нового права, а лише підтверджує належне позивачу право власності, яке набуте ним на законних підставах, однак, з тих чи інших причин оспорюється іншими особами. Дана правова позиція також узгоджується з постановою Верховного Суду від 21.08.2018 по справі № 902/1722/14. Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, обставин справи встановлених у судовому засіданні, які вказують на те, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волі, в саме на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, шляхом витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] та земельної ділянку № [NUMBER] , площею 0,0943 га по [ADDRESS] . Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Таким чином, одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними ( Постанова Верховного Суду від 18 січня 2017 року в справі № 6-2723цс16). Враховуючи, що представник позивача адвокат Білогруд Д.О. та позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримали клопотання про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог до [PERSON] , тому суд вважає що клопотання слід задовольнити та вказані вимоги відповідно до п.5 ч.1 ст.257 ЦПУ України залишити без розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та підляягає стягненню з відповідача [PERSON] у розмірі 2422,40 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: partial