Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за договором позики №4763668 в сумі 38 756 грн 11 коп., за кредитним договором №885658702 в сумі 63 520 грн 20 коп., а всього 102 276 грн 31 коп. та понесені судові витрати. В обґрунтування пред`явлених вимог представником зазначено, що 17.05.2023 ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та [PERSON] укладено договір позики № 4763668 з фіксованою процентною ставкою 2,70 % на день строком на 30 днів у сумі 9 100 грн. Товариство свої зобов`язання за договором позики виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначені умовами договору. Відповідач, у свою чергу, не виконав умов договору, внаслідок чого утворилася заборгованість у сумі 38 756 грн 11 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 8 100 грн; заборгованості за відсотками 30 656 грн 11 коп.; заборгованості за пенею 0 грн. Договір позики укладений у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи із застосуванням електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно із Законом України «Про електронну комерцію». Між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» 14.06.2021 укладено договір факторингу № 14/06/21, дія якого продовжена додатковими угодами № 2, № 7, № 21. Відповідно до умов договору та додаткових угод ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до боржників ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів», зокрема до відповідача за договором позики № 4763668 від 17.05.2023 у сумі 38 756 грн 11 коп. Крім того, 25 квітня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 885658702 в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 13 500 грн загальним строком 30 днів. Відповідач, у свою чергу, не виконав умов договору, внаслідок чого утворилася заборгованість у сумі 63 520 грн 20 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 13 500 грн; заборгованості за відсотками 50 020 грн 20 коп.; неустойка 0 грн. На підставі договору факторингу № 28/1118/01 укладеного 28.11.2018 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ ТАЛІОН ПЛЮС та додаткової угоди №26 від 31.12.2020 первісний кредитор передав (відступив) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набув права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, в тому числі і до боржника [PERSON] на суму 63 520 грн 20 коп. Між ТОВ ТАЛІОН ПЛЮС та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» 27.02.2025 укладеного договір факторингу № 27/0225-014 відповідно до якого ТАЛІОН ПЛЮС передає (відступає) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ ТАЛІОН ПЛЮС права вимоги до Боржників, вказаних у реєстрах права вимоги, в тому числі і до боржника [PERSON] на суму 63 520 грн 20 коп. Ухвалою Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 11.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явились. Представник позивача звернувся до суду з клопотанням, в якому просить розгляд справи провести у його відсутність, а також просить позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленим у встановленому законом порядку, до суду не з`явився, доказів поважності причин неявки не надав, клопотань про розгляд справи за його відсутності не подавав. Однак 24.08.2025 відповідач через представника [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує позовні вимоги в повному обсязі. У відзиві відповідач стверджує, що не укладав договір позики та кредитний договір і не отримував кредитних коштів. Він зазначає, що позивач не надав належних доказів укладення договорів саме з відповідачем, зокрема: доказів ідентифікації (BankID, КЕП, одноразові паролі); первинних бухгалтерських документів про перерахування коштів (виписки, платіжні доручення). Самі договори не підтверджують факт отримання кредиту (постанова ВС від 24.11.2021 у справі №686/19271/19). Нарахування процентів за межами строку кредитування незаконне. За договором №4763668 строк 30 днів (до 16.06.2023), проценти 5 460 грн. Позивач вимагає 25 196,11 грн за період з 17.06.2023 по 19.02.2024 необґрунтовано. За договором №885658702 строк 30 днів (до 25.05.2023), проценти 2 146,50 грн. Позивач вимагає 47 873,70 грн за період з 26.05.2023 по 21.09.2023 необґрунтовано. Після закінчення строку нараховуються лише проценти за прострочення (ч. 2 ст. 625 ЦК, постанова ВП ВС від 05.04.2023 у справі №910/4518/16). Пролонгація можлива лише за письмовою згодою сторін. Умови договорів про одностороннє продовження суперечать законодавству про споживче кредитування та є нікчемними. Доказів згоди відповідача та нових графіків платежів позивач не надав. Правила кредитування на сайті не погоджувалися. Відповідач не ознайомлювався та не підписував правила. Посилання на них безпідставні (постанова ВСУ від 11.03.2015 у справі №6-16цс15). Розрахунок заборгованості односторонній, неналежний доказ. Є арифметичними підрахунками позивача, не підтвердженими первинними документами (постанова ВП ВС від 03.07.2019 у справі №342/180/17). Тягар доказування на позивачі (ст. 81 ЦПК). За відсутності доказів сумніви тлумачаться на користь споживача (постанови ВС від 13.05.2020 №219/1704/17, від 16.08.2023 №176/1445/22). У зв`язку з поданням відзиву відповідачем, суд враховує його аргументи при вирішенні справи відповідно до ч. 1 ст. 178 ЦПК України. Зважаючи на неявку сторін та згоду позивача на заочний розгляд, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих або витребуваних доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов таких висновків. Так, 17 травня 2023 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та [PERSON] було укладено Договір позики №4763668. За умовами даного Договору, [PERSON] отримав від ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» грошові кошти в сумі 9 100 грн, строком на 30 днів з датою повернення кредиту 16 червня 2023 року, із відсотковою ставкою 2,70% за один день користування кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка 30341,06%, орієнтовна загальна вартість позики 14 560 грн..Позивачем надано копію зазначеного договору та додаток до нього (а.с.8-11). У позовній заяві зазначено, що кредитний договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, згідно п.20 договору позики. Підписанням цього договору [PERSON] підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил надання грошових коштів, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів», котрі є невід`ємною частиною договору. В пункті 22 Договору зазначено, що позичальника ідентифіковано та верифікований за допомогою Системи BankID НБУ. Доказів, які б підтверджували виконання договору позивачем не надано: відсутні відомості про перерахування на банківський рахунок відповідача. Також позивачем не надано доказів, які б підтверджували користування кредитними коштами. Позивачем, у якості доказу переходу прав вимоги до боржника [PERSON] щодо стягнення заборгованості за вказаним договором позики надано договір факторингу №14/06/21, укладеного між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та додаткові угоди №2, №7, №21 (а.с.12-17). Однак, вказаний договір факторингу є неналежним доказом, оскільки не містить всіх аркушів, а саме: після аркушу під №2, який закінчується п.1.3, слідує аркуш № 4, який закінчується п.4.2, далі аркуш №8 (а.с.12-14). Крім цього, на підтвердження переходу права грошової вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» надано Витяг з Реєстру боржників № 20 від 20.03.2024 до договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021, суд зауважує, що сам по собі Витяг з Реєстру Прав Вимоги не підтверджує розмір заборгованості відповідача, як і сам факт її існування. Реєстри боржників до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 позивачем суду не наданий. Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами перехід права вимоги за договором позики №4763668 від 17.05.2023, від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Крім того, що 23 квітня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 885658702, за умовами якого товариство зобов`язувалося надати відповідачу кредит в сумі 13 500 грн строком на 30 днів, а відповідач зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти в порядку та строки, встановлені договором. Позивачем, у якості доказу переходу прав вимоги до боржника [PERSON] щодо стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором надано договір факторингу №27/0225-01, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (а.с.47-48) та додаткову угоду №26 (а.с.42-45). Однак, вказаний договір факторингу є неналежним доказом, оскільки не містить всіх аркушів, а саме: після аркушу під №3, який закінчується п.4.5, слідує аркуш, який закінчується п.11.12, далі аркуш №8 (а.с.47-48). Реєстр боржників до договору факторингу №27/0225-01 від 27.02.2025 суду не наданий, лише витяг. Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами перехід права вимоги за кредитним договором від 27.02.08.2025 № 27/0225-01 спочатку від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» та від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі № 334/6972/17). Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 278/2177/15-ц, провадження № 61-22158св19 підтвердив раніше висловлену правову позицію стосовно належних доказів, які підтверджують факт видачі кредитних коштів. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі№161/16891/15-ц). Суд звертає увагу, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. У той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони. Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів фінансової установи відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р.№ 6-16цс15. Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ, заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів того, що між відповідачем та первісними кредиторами виникли правові відносини зобов`язального характеру, а також що відповідачу було видано кредити, позики саме в сумах, заявлених у позові. Визначення даних сум в кредитних договорах не свідчить про отримання саме в цьому розмірі кредиту відповідачем і виконання кредитодавцями своїх зобов`язань по договору. Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу. Наявність роздрукованих розрахунків заборгованості за договором позики №4763668 від 17.05.2023 та кредитним договором №885658702 від 25.04.2023 не є достатнім для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутності належних та допустимих доказів, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідного кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірних договорів порушені відповідачем. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами виконання договорів позики та перехід права вимоги за цим договорами. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У свою чергу учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має це усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків. За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовних вимог, а надані ним докази є недостатніми, та не дають підстави дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування, тому позов є необґрунтованим, отже суд відмовляє в його задоволенні повністю. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України покладається на позивача.

Outcome: dismissed