Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

В провадженні суду перебуває вищевказана цивільна справа. 30.06.2025 року за результатом розгляду справи по суті, ухвалено рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальні збитки, завдані дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 96 630,23 грн., витрати на за проведення оцінки матеріального збитку транспортного засобу у розмірі 2500,00 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 1 217,30 грн., а всього у розмірі 110 347,53 грн. Разом з тим, судом не було вирішено питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу. Окрім того, представник позивача [PERSON] адвокат Капля А.С. звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, в частині розподілу судових витрат, в якій просила суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 35 432,61 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 18.12.2025 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із запереченнями на заяву про ухвалення додаткового рішення, в яких просить суд залишити заяву представника позивача [PERSON] адвоката Каплі А.С. без розгляду. В обґрунтування посилається на те, що докази понесення таких витрат на професійну правничу допомогу не були надані до судових дебатів у справі, причини поважності неподання таких доказів раніше позивачем не зазначено. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05.12.2025 року заяву про ухвалення додаткового рішення призначено до розгляду. Сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, звернулися до суду з клопотаннями про розгляд заяви без їх участі. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви, відповідно до вимог ч. 4 ст. 270 ЦПК України. Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів фіксації судового процесу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, заяви та клопотання сторін, суд вважає необхідним ухвалити додаткове рішення у справі, виходячи з наступного. Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства . Згідно із п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із проведенням експертизи. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц та від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18. Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки можна також зустріти в ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19. Таким чином, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У позовній заяві, на виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивачем зазначено, що він очікує понести витрати у зв`язку із розглядом справи, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. У відзиві на позов, на виконання вимог п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України, відповідачем не зазначено суму витрат, які він очікує понести у зв`язку із розглядом справи. На підтвердження витрат, які поніс позивач, до суду надано: договір про надання правничої (правової) допомоги б/н від 03.02.2022 року (а.с. 9-11 т. 1, а.с. 9-13 т. 2); додаткову угоду № 1 від 09.08.2022 року до договору про надання правничої (правової) допомоги б/н від 03.02.2022 року (а.с. 14 т. 2); акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 15.11.2022 року до договору про надання правничої (правової) допомоги б/н від 03.02.2022 року на суму 35 432,61 грн. (а.с. 15 т. 2); рахунок фактичних витрат з надання правової допомоги [PERSON] за договором від 03.02.2022 року (станом на 15.11.2022 року) на суму 35 432,61 грн. (30 432,61 грн. + 2 500,00 грн. + 2 500,00 грн.) (а.с. 16 т. 2), квитанція № 1 від 15.11.2022 року на суму 35 432,61 грн. (а.с. 17 т. 2). У відповідності до п. 4.1. Договору про надання правничої (правової) допомоги б/н від 03.02.2022 року, розмір гонорару за надання правової допомоги, передбаченої п. 2.1.1 - п. 2.1.4, п. 2.1.7. - п. 2.1.9 цього договору встановлюється в розмірі, що визначається за домовленістю сторін на підставі додаткової угоди. У відповідності до п. 1.1. Додаткової угоди № 1 від 09.08.2022 року до договору про надання правничої (правової) допомоги б/н від 03.02.2022 року, сторони дійшли згоди, що гонорар адвоката становить чітка грошова сума в розмірі 25 (двадцять п`ять) % - від розміру суми, заявленої до стягнення з відповідача. Також клієнт сплачує адвокату гонорар за участь в судовому засіданні в межах м. Києва у розмірі 2 500,00 грн. З огляду на викладене, суд вважає доведеними витрати позивача, пов`язані з розглядом справи у розмірі належними та допустимими доказами у розмірі 35 432,61 грн. Із заявою про зменшення витрат на професійну правничу допомогу відповідач до суду не звертався. На підтвердження витрат, які поніс відповідач, до суду доказів не надано. Приймаючи додаткове рішення в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивачу, суд враховує предмет та складність спору, ціну позову, кількість сторін спору, кількість проведених судових засідань, в яких приймав участь представник позивача, кількість процесуальних документів, наданих до суду, заяв по суті спору, поведінку сторони під час розгляду справи, а також те, що стягнення додаткових витрат не повинно становити надмірний тягар для іншої сторони. Разом з тим, суд не бере до уваги заперечення відповідача, щодо того, що докази понесення витрат повинні бути надані до закінчення судових дебатів, оскільки абз. 2 ч. 8 ст. 137 ЦПК України, передбачено, що такі докази можуть подаватися протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, подання відповідних доказів після завершення судових дебатів саме по собі не є порушенням вимог цивільного процесуального законодавства та не може бути підставою для їх неприйняття судом, за наявності попередньо заявленого стороною клопотання. За таких обставин доводи відповідача з цього приводу є безпідставними та не впливають на вирішення питання про розподіл судових витрат. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, у разі заперечення розміру витрат на професійну правничу допомогу, сторона, яка заперечує проти їх стягнення, зобов`язана навести відповідні доводи та докази, що свідчать про їх неспівмірність, необґрунтованість чи надмірність. Відповідачем не заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу з підстав їх неспівмірності, не наведено доводів щодо їх необґрунтованості та не надано належних і допустимих доказів цього. Крім того, відповідачем не подано власного розрахунку витрат на правничу допомогу, які, на його переконання, могли б вважатися розумними та співмірними у межах даного спору, а також не здійснено порівняльного аналізу обсягу, характеру й тривалості фактично вчинених представником позивача процесуальних дій із заявленою до відшкодування сумою. Сама по собі незгода відповідача з сумою витрат позивача на професійну правничу допомогу, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження таких тверджень, не може свідчити про неспівмірність чи необґрунтованість таких витрат. З урахуванням викладеного, а також того, що позивачем надано договір про надання правничої допомоги, розрахунок робіт та інші документи, що підтверджують сплату витрат на професійну правничу допомогу, суд доходить висновку, що заявлені витрати позивача є підтвердженими та обґрунтованими. Враховуючи правові висновки Верховного Суду, а також те, що позовні вимоги були задоволені судом у повному обсязі, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у заявленому позивачем розмірі 35 432,61 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved