Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Заявник [PERSON] , через свого представника адвоката Смірнова В.С., звернувся до суду із вищезазначеною заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , на території України станом на 24 серпня 1991 року. В обґрунтування своєї заяви заявник зазначив, що він, [PERSON] , [INFO] , є уродженцем міста Миколаєва Миколаївської області. У 1990 році він був документований паспортом громадянина СРСР зразка 1974 року серії [NUMBER] , виданим 06 вересня 1990 року Корабельним РВВС м. Миколаєва. Заявник стверджує, що станом на дату проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) він постійно проживав на території України, проте відомості про реєстрацію його місця проживання за вказаний період у документах офіційного обліку не збереглися або відсутні. 31 липня 2020 року заявник звернувся до Корабельного РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області з метою оформлення документів, що підтверджують громадянство України. Підставою для відмови стала відсутність документального підтвердження факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, що відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України» є обов`язковою умовою для автоматичного набуття громадянства України. Необхідність встановлення даного юридичного факту пов`язана із потребою реалізації заявником права на оформлення паспорта громадянина України та документального підтвердження належності до громадянства України. Оскільки іншим шляхом, окрім судового, встановити цей факт неможливо, заявник звернувся до суду в порядку окремого провадження. В судове засідання заявник та його представник не з`явилися, представник заявника надав заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність заявника, заявлені вимоги підтримує. Заінтересована особа Управління Державної Міграційної служби України в Миколаївській області надало пояснення по суті заявлених вимог, та просила суд вирішити питання за результатами судового розгляду. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За такого, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності заявника та його представника за наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов до наступного висновку. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" (тут і далі у редакції, чинній, на час виникнення спірних правовідносин) громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України "Про громадянство України"). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. Статтею 6 Закону України "Про громадянство України" передбачені підстави набуття громадянства України. Відповідно до підпунктів "а", "б" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті "а" цього пункту. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону "Про громадянство України", що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт "в" пункту 8 Порядку). Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, надані заявником докази та оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог статей 7681, 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що вони є належними, допустимими та достатніми для підтвердження факту постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року. Суд встановив, що заявник є уродженцем міста Миколаєва Миколаївської області, був документований паспортом громадянина СРСР, фактично проживав на території України у період, що має юридичне значення, а відсутність документів про реєстрацію місця проживання станом на 1991 рік зумовлена об`єктивними причинами та не може свідчити про відсутність самого факту постійного проживання. Суд також бере до уваги, що встановлення зазначеного юридичного факту має для заявника правове значення, оскільки є необхідним для оформлення документів, що посвідчують особу та підтверджують належність до громадянства України, а чинним законодавством не передбачено іншого порядку підтвердження такого факту. За таких обставин суд дійшов висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Outcome: approved