Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

[PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Потьомкіна Ольга Михайлівна, звернувся в суд з позовом до [PERSON] , в якому просила: визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 2125355300:01:004:0068, загальною площею 015 га., цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою [ADDRESS] . В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, визначити [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , частку у праві спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] в розмірі 2/3 частки житлового будинку, реєстраційний номер об`єкта 1302686621253, та 2/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером 2125355300:01:004:0068, загальною площею 015га., цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою [ADDRESS] , залишивши житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] . Позов обґрунтовує тим, що 16 листопада 2013 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований виконавчим комітетом Вишківської селищної ради Хустського району Закарпатської області. Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] 17.10.2018 р. рішенням Хустського районного суду № 2/309/1415/18 шлюб між сторонами розірвано. Малолітній син [PERSON] , [INFO] проживає з позивачкою та перебуває на її повному утриманні. Аліменти на утримання дитини відповідач не сплачує. Під час шлюбу, в 2017 році, сторони за спільні кошти придбали житловий будинок з надвірними побудовами та земельну ділянку 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Житловий будинок придбали за 45 000 грн, земельну ділянку за 49 725 грн. Будинок складається з двох житлових кімнат, кухні, ванни, кладовки. До будинку належать господарські будівлі і споруди: добудова, підвал, літня кухня, сарай, вбиральня, огорожа. [PERSON] як одному з подружжя, належить 1/2 частка у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку, що набуті у власність під час перебування у шлюбі. Однак для визнання і підтвердження факту набуття [PERSON] речового права на нерухоме майно, вона повинна здійснити його державну реєстрацію. Оскільки договір купівлі-продажу та реєстрація права власності на житловий будинок та земельну ділянку видані на ім`я відповідача, він вважає себе одноосібним власником будинку та земельної ділянки і не визнає за позивачем право на спільно нажите майно, доступу [PERSON] до будинку не надає, і вона вимушена з дитиною проживати у своїх батьків. Договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, будинкову книгу та інші документи, які можуть підтвердити набуття права спільної сумісної власності відповідач тримає у себе, надати Позивачу копії цих документів відмовляється. Враховуючи, що земельні ділянки, на яких побудовано будинок з надвірними спорудами, зареєстровані за відповідачем, відповідно всі документи, в тому числі і реєстрація права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, здійснена на його ім`я. На сьогодні сторони не вирішили питання стосовно визначення частки у праві спільної власності на даний житловий будинок та земельну ділянку. Враховуючи вищевикладене та з метою захисту своїх прав позивачка змушена звернутись до суду із позовом про визначення частки майна у праві власності на житловий будинок та земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вимоги ст. 358 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), якою передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна, яке відповідає його частці. Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15. Так, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який закріплений у загальному вигляді в законі, та знаходить свій вияв у положеннях статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України. Згідно ч.2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Позивач [PERSON] та представник позивача- адвокат Потьомкіна О. М. в судове засіданні не з`явилися. Від адвоката Потьомкіної О. М. до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивачки та її представника, позов підтримують та просять задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Келемен Р. В. в судове засідання не з`явилися, заяв та клопотань від відповідача та його представника до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до статті 60, статті 69, частини 1 статті 70, статті 71 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Право спільної сумісної власності, порядок його здійснення та поділу законодавцем визначено також нормами статей 368-369, статті 372 ЦК України, згідно з якими спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У відповідності до положень пунктів 23-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України, відповідно до частин 2, 3 статті 325 Цивільного кодексу України) можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень статті 88 Земельного кодексу України Земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Звернення позивача до суду зумовлено відмовою відповідача в добровільному порядку визначити порядок користування спільною частковою власністю та спільним сумісним майном подружжя. В позовній заяві Позивачка просила визначити за нею частку у праві спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] в розмірі 2/3 частки житлового будинку реєстраційний номер об`єкта 1302686621253, та 2/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером 2125355300:01:004:0068, загальною площею 015 га., цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до норм СК України воно вважається таким, що належить подружжю. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Позивачем не надано доказів, що розмір аліментів, які вона одержує на утримання неповнолітньої дитини недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд приходить висновку про відсутність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя і можливість часткового задоволення позовних вимог про розподіл спільного майна подружжя житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, які визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Outcome: partial