Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

ТОВ "ФК «Гелексі" через свого представника адвоката Рудзея Ю. В. із використанням системи "Електронний суд" звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 20 704,59 грн. В обґрунтування поданого позову позивач зазначив, що між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» (23.06.2025 року назву було змінено на ТОВ «ФК «Гелексі») та відповідачкою за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи 11.03.2019 був укладений договір позики № 61175 в електронній формі. На підставі зазначеного договору позичальниці надані грошові кошти в якості позики у сумі 4 100 грн на умовах строковості, поворотності та платності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0,01 % на день, розмір комісії складає 1,5 % в день. У зв`язку із невиконанням відповідачкою своїх зобов`язань, позивач звернувся до суду та просить стягнути з неї заборгованість за договором позики в сумі 20 704,59 грн, судові витрати на сплату судового збору в розмірі 2 422,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 03.11.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, постановлено розгляд справи по суті розпочати через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі. Від представника відповідачки - адвоката Калініна С. К. 14.11.2025 надійшов відзив на позов, в обґрунтування якого зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачкою грошових кошів у позику, а відповідь ТОВ "ФК "Елаєнс" не дозволяє ідентифікувати одержувача коштів і лише підтверджує проведення платежу у системі. Виписок з карткового рахунку, як і доказів реєстрації відповідачки в інформаційно-комунікаційній системі позивача, відправлення останній листа на електронну адресу та смс-повідомлення з логіном для входу в особистий кабінет до матеріалів позову не додано. Позивач клопотання про витребування з банківської установи доказів надання відповідачці коштів у позику не подавав. З урахуванням цього, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення, оскільки не доведений факт існування між сторонами кредитних правовідносин. Також, посилаючись на постанову Верховного Суду від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15 заперечував щодо стягнення з відповідачки заборгованості за комісією, оскільки таке нарахування є несправедливим, суперечить вимогам законодавства про споживче кредитування. Щодо нарахування процентів за кредитним договором, то позивач їх нарахував поза межами строку кредитування, визначеного умовами договору, що не відповідає вимогам закону, оскільки сторони погодили строк кредитування - 29 днів, термін повернення позики - 09.04.2019, умови про пролонгацію у договорі відсутні, натомість позивач нараховував проценти за кредитом після закінчення строку його дії. Заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн представник відповідачки уважає завищеним, оскільки дана справа є малозначною, не складною та не потребує додаткового дослідження і аналізу доказів. З урахуванням викладеного, просить у позові відмовити та стягнути з позивача на користь відповідачки понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. Представник позивача - адвокат Рудзей Ю. В. 17.11.2025 подав відповідь на відзив, в обґрунтування якої зазначає, що кредитний договір був укладений сторонами відповідно до вимог Закону України "Про електронну комерцію", у якому сторони погодили всі істотні умови кредитування, відповідачка підписала вказаний договір електронним підписом та отримала на картковий рахунок грошові кошти. Внаслідок неповернення кредитних коштів та передбачених договором платежів утворилася заборгованість за тілом кредиту, процентами за користування ним та комісією, які нараховані відповідно до умов договору. Відповідачка не надала докази на підтвердження неотримання коштів від позивача чи неналежність їй карткового рахунку. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, судом установлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли кредитні правовідносини, відповідно їх правове регулювання відбувається нормами Глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Особливості вчинення правочинів в електронній формі визначені положеннями Закону України «Про електронну комерцію». Так, ст. 3 Закону містить визначення термінів зокрема: - електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; - одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Згідно з ч. 6 цієї ж статті Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Зі змісту ч. 8 цієї ж статті Закону випливає, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. У ч. 12 цієї ж статті Закону передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно зі ст. 12 Закону (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору) якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20. За змістом ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, воно має виконуватись належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Щодо укладення сторонами договору позики та отримання грошових коштів у позику на картковий рахунок відповідачки. Судом установлено, що між ТОВ «Фінансова Компанія «Гелексі» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи 11.03.2019 був укладений договір позики № 61175 в електронній формі. Відповідно до п. 1.1. договору сторони домовилися, що сума позики 4 100,00 гривень; плата за користування позикою встановлюється у вигляді фіксованих процентів та складає 0,01 %, в день від поточного розміру позики; комісія становить 1,5 % в день від початкового розміру позики відповідно до п.1.1.1. договору; строк повернення позики: 09 квітня 2019 року; якщо позичальник повертає позику в той самий день, що і день отримання позики, позичальник сплачує на користь позикодавця компенсацію в розмірі 100,00 грн. Відповідно до п. 1.2. договору позика надається позичальнику в сумі, що зазначена в п. 1.1.1. договору в безготівковій формі шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника. Згідно з п. 2.1 договору, строк дії договору до повного виконання позичальником своїх зобов`язань. Також відповідачкою підписаний паспорт позики, який містить загальні умови щодо позики. У даному договорі позики зазначені анкетні дані [PERSON] , а саме: паспортні дані, РНОКПП, місце проживання (реєстрації), які співпадають з даними, вказаними у відзиві на позов, тому у суду немає сумнівів, що саме відповідачка уклала вказаний договір та надала всі необхідні персональні дані, відомі лише їй. Доказів на спростування цього останньою суду не надано. Зазначений договір позики між позивачем та відповідачкою підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором 17146298, що свідчить про те, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Отже, вказаний правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, а укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки. Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав в повному обсязі, перерахувавши на картковий рахунок відповідачки 4 100 грн, що підтверджується довідкою ТОВ «Фінансова Компанія «Елаєнс» № 611756 від 01.09.2025 (а.с. 37). Відповідачка, заперечуючи факт отримання грошових коштів, не надала доказів на спростування цього, зокрема, про неналежність їй карткового рахунку № [NUMBER] або щодо відсутності зарахування кредитних коштів на такий поточний рахунок, тому суд не бере до уваги доводи представника відповідачки щодо цього. Щодо нарахування позивачем комісії за договором позики. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів». 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту, що спростовує доводи представника відповідачки про незаконність нарахування плати за комісією. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. На підставі ч.6 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит та/або не враховані в розрахунку денної та орієнтовної річної процентної ставки, що зазначені в договорі про споживчий кредит, крім платежів за споживчим кредитом, які не включаються до розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом у випадках, передбачених цим Законом. Кредитодавцю та новому кредитору забороняється вимагати сплати будь-яких платежів, не зазначених у договорі про споживчий кредит та/або не врахованих у розрахунку денної процентної ставки, що зазначена в договорі про споживчий кредит. Постанова Верховного Суду від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15, на яку посилається представник відповідачки, не стосується даних правовідносин, оскільки у згаданій постанові комісія стягувалася як додаткова плата за надання фінансового інструменту та моніторинг заборгованості по кредиту, а в даному договорі позики комісія є винагородою за виконання договору та передбачена умовами договору, які були погоджені сторонами у п. 1.1.2.2. договору позики. Щодо розрахунку заборгованості за договором позики. Згідно з доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості за договором позики за період з 11 березня 2019 року до 06 серпня 2019 року заборгованість відповідачки становить 22 265,24 грн та складається з: - 4 100,00 гривень - заборгованості за тілом позики; - 61,09 гривень - заборгованості за процентами; - 16 543,50 гривень - заборгованості за комісією; - 480,62 грн - пені за тілом позики; - 4,26 грн - пені за відсотками; - 1 075,77 грн - пені за комісією (а.с. 24-31). Позивачем до стягнення заявлена заборгованість у розмірі 20 704,58 грн, яка складається з: - 4 100,00 гривень - заборгованості за тілом позики; - 61,09 гривень - заборгованості за процентами; - 16 543,50 гривень - заборгованості за комісією. Перевіривши наданий розрахунок заборгованості, суд не погоджується із заявленим до стягнення розміром заборгованості в частині комісії та процентів з огляду на таке. У ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Зі змісту ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» вбачається, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, з-поміж іншого, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). Таким чином право позивача нараховувати передбачені договором позики проценти та комісії припиняється після спливу визначеного договором строку надання позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. У цих правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки викладені, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 300/438/18. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Ураховуючи викладене, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку дії договору чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах прав та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до положень п. 1.1.5 строк повернення позики (термін платежу) становить 30 днів - до 09 квітня 2019 року. Таким чином, оскільки договором позики № 61175 від 11 березня 2019 року визначений строк його дії, який становить 30 днів, - з 11 березня 2019 року до 09 квітня 2019 року, лише протягом цього строку позивач мав право нараховувати відповідачці передбачені ним проценти та комісію. Доказів того, що позичальниця ініціювала продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми позики матеріали справи не містять, умови пролонгації строку дії позики договором не передбачені. Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність факту продовження строку кредитування понад 30 днів, який був визначений у пункті 1.1.5 договору позики та бере до уваги доводи представника відповідачки щодо цього. У зв`язку з цим, підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача процентів за користування кредитом поза межами строку позики відсутні. З урахуванням наведеного суд вважає за необхідне виконати власний розрахунок заборгованості відповідачки за відсотками і комісією, відповідно до якого стягненню підлягає заборгованість в частині процентів і комісії, нарахованих в межах строку надання позики та відповідно до п. 1.1.5 договору позики, а саме: з 11 березня 2019 року до 09 квітня 2019 року (30 днів), що становить 12,30 грн процентів та 1 845,00 грн комісії. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на те, що відповідачка не виконала своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення грошових коштів та сплати процентів і комісії, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: стягнення заборгованості за тілом позики у розмірі 4 100,00 грн, за процентами у розмірі 12,30 грн та за комісією у розмірі 1 845,00 грн, а всього 5 957,30 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позовних вимог (28,77 %) з відповідачки на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 696,93 грн. Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 цієї ж статті Кодексу розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5 і 6 ст. 137 ЦПК України). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»). Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, у додатковій постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/8257/15. Так, у позовній заяві заявлено вимогу про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. На підтвердження наданої професійної правничої допомоги до позовної заяви додано копію договору від 09 липня 2025 року про надання правничої допомоги між позивачем та адвокатом Рудзеєм Ю. В. (а.с. 39-40), копію акту від 01 вересня 2025 року № 61175 наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року (а.с. 32), копію довіреності від 09 липня 2025 року (а.с. 38), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 25 листопада 2019 року (а.с. 46). Представником відповідачки заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Проте суд не погоджується із доводами представника відповідачки щодо наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу позивачеві. На переконання суду узгоджений сторонами розмір витрат на правничу допомогу є співмірним та обґрунтованим, відповідає складності справи та характеру спірних правовідносин. Окремо суд звертає увагу, що у вказаному спорі витрати відповідачки на правничу допомогу становлять 6 000,00 грн, що у свою чергу перевищує витрати позивача та нівелює доводи представника щодо необґрунтованого визначення розміру таких витрат позивачем та його представником. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог (28,77 %), що становить 1 438,50 грн. Представником відповідачки також заявлено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн, на підтвердження чого надані суду копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 26 червня 2018 року (а.с. 96), ордер від 14.11.2025 (а.с. 97), копія договору № б/н/25 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 27.10.2025 (а.с. 100-104), копія акту виконаних робіт (наданих послуг) від 14.11.2025 (а.с. 108). Представник позивача клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу не подавав. Ураховуючи часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідачки понесених витрат на правничу допомогу пропорційно розміру вимог, у задоволенні яких судом було відмовлено (71,23 %), що становить 4 273,80 грн. Як передбачено ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. За таких обставин, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідачки понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 2 138,37 грн (4 273,80 грн 696,93 грн 1 438,50 грн) На підставі викладеного,

Outcome: partial