Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вказаним позовом, який мотивували тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 червня 2001 року Виконавчим комітетом Авдіївської міської ради, позивачі на праві спільної сумісної власності є власниками квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру було зареєстровано у КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» 04 липня 2001 року, за реєстровим номером 5428, реєстрова книга № 43. З метою реєстрації права власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивачі звернулися до державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Новопавлівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області Гудій Лілії із заявою від 19.04.2024 року про державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Проте рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій за №72937736 від 02 травня 2024 року державний реєстратор прав на нерухоме майно відмовив позивачам в проведенні реєстраційних дій з огляду на те, що подані для державної реєстрації документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а території міста Ясинувата та м. Донецьк на сьогоднішній день є окупованою російською федерацією територією України, БТІ не може виконувати свої функції, в тому числі надавати інформацію на запити державних реєстраторів про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01.01.2013. Зазначене рішення унеможливлює реалізацію позивачкою своїх прав, як власника, а також позбавляє іншим чином можливості розпоряджатися своїм майном. Посилаючись на ст.392 ЦК України, позивачі просять визнати за ними право власності на квартиру. Відповідач своїм процесуальним правом не скористався, відзив на позов не подав. Позивачі надали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. 10.12.2025 року позивач [PERSON] надав документи стосовно юридичного статусу осіб, а саме Довідку Форми 5 стосовно перебування позивача [PERSON] в лавах Збройних Сил України, а також Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що стосуються місця фактичного перебування позивачів [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] подала заву про розгляд справи без участі відповідача та йог представника, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Враховуючи викладене суд вважає за можливе розглянути справу без учасників справи, за наявними матеріалами. Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив. На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 червня 2001 року Виконавчим комітетом Авдіївської міської ради на підставі рішення № 187 від 25 червня 2001 року, позивачам на праві спільної сумісної власності в рівних частках належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано у КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» 04 липня 2001 року, за реєстровим номером №5428, реєстрова книга № 43. Квартира за адресою: [ADDRESS] , має загальну площу 54,30 кв.м., та житлову площу 30,40 кв.м, що підтверджується відповідною копією технічного паспорту на квартиру. Відповідно до статті 13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Громадянин набував права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (частина друга статті 12 цього Закону) Відповідно до ч.2 ст.15 ЗУ «Про власність» наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Крім того, за положеннями статті 128 Цивільного кодексу Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року. Приписами чинної ст. 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Отже, 04 липня 2001 року позивачі набули право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , як у розумінні ЗУ «Про власність» (який діяв на момент виникнення правовідносин), так і у розумінні діючої ст.328 ЦК України. Стаття 181 ЦК України визначає поняття нерухомої та рухомої речі. Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). Отже вирішуючи спір, що випливає з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суд, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу виходить з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, встановлює час та підстави виникнення права власності, з`ясовує чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору. При цьому, встановлюючи правовий статус майна, суд, відповідно до статей 181, 188 ЦК України встановлює і вид цього майна (нерухоме майно, рухоме майно, зокрема гараж, будівельні матеріали, складна річ тощо). Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власником нерухомого майна у розумінні ст. 181 ЦК України. В період з 09.06.1998 по 06.08.2012 державна реєстрація прав на нерухоме майно здійснювалась у відповідності до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 №121, зареєстрована у Міністерстві юстиції України 26.06.1998 за №399/2839. Відповідно до п.1.4-1.6 вказаної Інструкції державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, надорогах, полігонах і т. п.). Державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Право власності на квартиру зареєстровано належним чином в КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» 04 липня 2001 року, за реєстровим номером №5428, реєстрова книга № 43. З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб судом встановлено, що КП «БТІ м. Донецька» зареєстроване за адресою: м. Донецьк, вул. Кобозева, 66. Загальновідомим та таким, що не підлягає доказуванню у даній справі, є факт, що починаючи з 07.04.2014 м. Донецьк тимчасово окуповано, що також визначено у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309. Суду не надано доказів переміщення КП «БТІ м. Донецька» з м. Донецька, як не надано і доказів евакуації реєстраційних справ щодо нерухомого майна з м. Донецька. 26.06.2024 року позивачі звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Новопавлівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області Гудій Лілії із заявою від 19.04.2024 року про державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Проте у своїм рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій №72937736 від 02 травня 2024 року державний реєстратор прав на нерухоме майно відмовив позивачам в проведенні реєстраційних дій з огляду на те, що подані для державної реєстрації документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а території міста Ясинувата та м. Донецьк на сьогоднішній день є окупованою російською федерацією територією України, БТІ не може виконувати свої функції, в тому числі надавати інформацію на запити державних реєстраторів про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01.01.2013. Таким чином, на сьогоднішній день неможливо отримати від Бюро технічної інвентаризації інформацію про зареєстровані права до 01 січня 2013 року на будь-який об`єкт нерухомого майна, розташований в місті Авдіївка, в тому числі на об`єкт, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відтак, суд приходить до висновку, що станом на дату звернення до суду доступу до реєстраційних справ, які зберігаються у КП «БТІ м. Донецька», позивачі та державні реєстратори не мають. 03.08.2004 набув чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а з 01.01.2013 в Україні запроваджено систему державної реєстрації прав. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 р. № 484) затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Приписами абз.1 п.3 ч.3 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо права власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] - відсутні. У той же час судом встановлено, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Новопавлівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області Гудій Лілії від 02 травня 2024 року за №72937736 відмовлено в проведенні реєстраційних дій з огляду на те, державному реєстратору не вдалось отримати відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано до 01 січня 2013 року. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Предметом даної справи є визнання за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права власності на квартиру, оскільки це право не визнається іншими учасниками цивільних відносин. Підставою позову є ст.392 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правову позицію щодо застосування статті 392 ЦК України і звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачається у статті 16 ЦК України. У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Так, застосування такого способу захисту прав, як звернення з позовом про визнання права на речові права, можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Наведений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 344/16879/15-ц. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. В той же час, щодо заявленої позивачами вимоги про визнання за кожним із них права власності на 1/3 частки квартири, суд вважає дану вимогу передчасною, оскільки згідно наявних матеріалів, квартира належить їм на праві власності в рівних долях, отже відповідно до ст. 368 ЦК України є спільною сумісною власністю, в той час, як питання про виділ частки перед судом не ставилося та у разі відсутності спору, можливе без звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial