Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

У червні 2025 року представник позивача адвокат Голубніченко В.О. звернулася до Новокодацького районного суду міста Дніпра із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначив, що позивач [PERSON] з 23.01.2008 року по 13.03.2023 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем. Так, з 23.01.2008 року позивач працювала у ДП «ВО ПМЗ імені О.М. Макарова» на різних посадах, зокрема, учнем різьбаря, різьбарем на пилах, ножівках та верстатах, сторожем. 13.03.2023 року була звільнена із займаної посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до наказу № 256вх від 13.03.2023 року. Остаточний рахунок із позивачем на дату звільнення проведений не був, в тому числі заробітної плати та виплати компенсації за невикористану відпустку. Згідно довідки відповідача, заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку складає 70 237,00 грн. Окрім того, на думку позивача, у зв`язку з невиплатою заробітної плати відповідачем, позивач зазнала душевних страждань, оскільки позивач протягом багатьох років сумлінно виконувала свої обов`язки на займаних посадах, однак після звільнення не отримала значну суму коштів. Моральну шкоду позивач оцінює в 50 000 грн. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та, з урахуванням уточненої позовної заяви від 16.12.2025 року, просить суд стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за заробітною платою у розмірі 70 237,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку за 27 днів у розмірі 2 710,80 грн. та заподіяну моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. 07.10.2025 року до суду від представника відповідача Гряник О.О. надійшов відзив на позовну заяву у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що ДП«ВО ПМЗ імені О.М. Макарова» перебувало та перебуває в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірвання контрактів з рф, які складали питому вагу в загальній кількості, великі фінансові збитки. Звертає увагу, що на протязі 2019-2025 років підприємство працює в одноденному режимі роботи. З 28.02.2022 року до 01.09.2022 року та з березня 2025 року по цей час підприємство знаходиться на простої, що підтверджується відповідними наказами. Просив врахувати ситуацію, яка склалася внаслідок війни, і поставила підприємство на межу виживання, оскільки наявна заборгованість по заробітній платі перед робітниками підприємства з травня 2021 року по та станом на 01.06.2025 року складає понад 482 млн. (без податків) гривень. Також зазначив, що позивач знала про наявність заборгованості з 2021 року, однак до суду звернулася тільки 12.08.2025 року, то відповідно строки в які позивач міг звернутися до суду про вирішення трудового спору пройшли. Стосовно стягнення моральної шкоди зазначив, що позивач не обґрунтовує причини стягнення саме такої суми, а також недодає до позовної заяви ніяких доказів того, що вона зазнала моральних страждань. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15.08.2025 року прийнято до розгляду, відкрито провадження по цивільній справі та призначено судове засідання. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 27.11.2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано у ДП «ВО ПМЗ імені О.М.Макарова» довідки про наявність чи відсутність заборгованості по заробітній платі, а також про компенсацію за невикористану відпустку при звільненні, із зазначенням періоду та кількості днів, щодо позивача [PERSON] 15.12.2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] на виконання ухвали суду надійшли витребувані документи. Представник позивача адвокат Голубніченко В.О. 16.12.2025 року направив до суду уточнену позовну заяву у якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за заробітною платою у розмірі 70 237,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку за 27 днів у розмірі 2 710,80 грн. та заподіяну моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. В подальшому у судове засідання не з`явився, письмово просив розгляд справи проводити за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача Гряник О.О. у судове засідання не з`явився, письмово просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, з урахуванням відзиву на позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши надані сторонами документи і матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 23.01.2008 року позивач [PERSON] була прийнята на роботу до ДП «ВО ПМЗ імені О.М. Макарова» на посаду учня різьбаря на пилах, ножівках та верстатах. З 23.01.2008 року позивач працювала у ДП «ВО ПМЗ імені О.М. Макарова» на різних посадах, зокрема, учнем різьбаря, різьбарем на пилах, ножівках та верстатах, сторожем, що підтверджується копією трудової книжки. Матеріалами справи підтверджено, що 13.03.2023 року позивач [PERSON] була звільнена із займаної посади відповідно до наказу № 256вх від 13.03.2023 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку із виходом на пенсію. Із копії довідки № 105/78 від 05.12.2025 року вбачається, що ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» має перед позивачем [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати за період з травня 2021 року по березень 2023 року у розмірі 70 237,00 грн. Остаточний рахунок із позивачем на дату звільнення проведений не був, що не заперечувалось відповідачем. Таким чином, оскільки станом на день звернення до суду, відповідач у добровільному порядку заборгованість по заробітній платі погасив не у повному обсязі, між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Щодо тверджень представника відповідача про пропуск позивачем тримісячного строку на звернення до суду з даним позовом, передбаченого частиною 1 статті 233 КЗпП України, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 233КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України). Наведені позивачем у позовній заяві доводи про поновлення процесуального строку для звернення до суду суд приймає до уваги та вважає, що такі є поважними, разом з цим слід зазначити, що 11.12.2025 року Велика палата Конституційного Суду України ухвалила Рішення № 1-р/2025 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо перевірки конституційності положень частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України. Предметом розгляду була норма, яка передбачала можливість звернення працівника до суду з вимогою про вирішення трудового спору у тримісячний строк з моменту, коли він дізнався або мав дізнатися про порушення свого права. Велика палата проаналізувала наслідки застосування цього строку у справах щодо стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. За результатами розгляду Суд дійшов висновку, що встановлення тримісячного строку для звернення до суду у таких категоріях справ суперечить Конституції України. На думку Суду, зазначене обмеження звужує зміст і обсяг гарантованих статтею 43 Конституції України прав працівника на своєчасне одержання винагороди за працю, а також обмежує можливість реалізувати право на судовий захист, гарантоване статтею 55. У зв`язку з цим Конституційний Суд України постановив, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у частині, яка стосується строку звернення працівника до суду з вимогами по виплату заробітної плати та інших належних йому суд, є неконституційним та втрачає чинність із дня ухвалення цього рішення. З огляду на вищевикладене, доводи сторони відповідача в цій частині судом до уваги не приймаються. Положеннями ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями статті 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Також в ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Окрім того, За змістом статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується із дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина 1 статті 24 Закону). Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що при звільненні [PERSON] їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі за період з травня 2021 року по березень 2023 року в розмірі 70 237,00 грн. Як вбачається із розрахункового листа, який було надано стороною відповідача, кількість невикористаних днів відпустки становить 27 днів, що складає суму, яка підлягає до виплати в розмірі 2 710,80 грн. Суд звертає увагу, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. На час розгляду справи представником відповідача не надано до суду будь-яких доказів, щодо належного виконання зобов`язань з виплати заробітної плати позивачу, спростування суми заборгованості чи будь-яких інших заперечень щодо задоволення позову в цій частині. Надані позивачем докази підтверджують наявність заборгованості з виплати заробітної плати при її звільненні. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за заробітною платою за період з травня 2021 року по березень 2023 року у розмірі 70 237,00 грн. та компенсацію за невикористану відпустку за 27 днів у розмірі 2 710,80 грн. У постанові Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 808/8156/14 зазначено, що стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не більше ніж за один місяць. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно із Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення. Згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача. Невиплата позивачеві заробітної плати встановлена та доведена в ході судового розгляду. Сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння їй моральних страждань. Дана позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18.01.2018 у цивільній справі № 362/7161/15-ц, яка враховується судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Окрім того, невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, їй спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні її права на отримання оплати за працю, що призвело до моральних страждань. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, а також тривалість не проведення повного розрахунку відповідача з позивачем, обставини, за яких позивач зазнала моральних страждань, суд, виходячи із засад розумності, об`єктивності, виваженості та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 грн. Доказів заподіяння моральної шкоди у більшому розмірі суду не надано, а тому вимоги позивача в даній частині позову підлягають частковому задоволенню. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 70 237 грн., компенсацію за невикористану відпустку за 27 днів у розмірі 2 710,80 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. В іншій частині позову слід відмовити через його недоведеність та необґрунтованість. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. за вимогу про стягнення заробітної плати. При цьому, оскільки позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди судом було задоволено частково, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 121,12 грн. (5 000 грн. * 1 211,20 грн. / 50 000 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial