Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в листопаді 2023р. до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю [PERSON] майна квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер [NUMBER] , стягнення судових витрат. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 04.01.2020р. по 24.08.2023р. сторони перебували у шлюбі, який розірвано судовим рішенням від 24.07.2023р. В період перебування у шлюбі, позивач придбала 27.02.2021р. за власні (надані її батьками) кошти трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] за 45 тисяч доларів США, хоча ціна зазначена 139 500 гривень, при цьому через необізнаність у договорі не заперечувала щодо надання чоловіком згоди\~ на придбання квартири. Водночас, відповідач 29.03.2021року власноручно надав розписку про те, що не претендує на дану квартиру власницею якої є [PERSON] , придбану за гроші надані її батьками у сумі 45 тисяч доларів США. 22.03.2024 року адвокат Курко Віталій Михайлович, який діє в інтересах [PERSON] , подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ майна - квартири [ADDRESS] , що є об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності за ним на 1 / 2\~ частину даної квартири, стягнення судових витрат. Свої вимоги обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі з 04.01.2020р. сторони, як подружжя, придбали квартиру [ADDRESS] , ринковою вартістю (згідно довідки від 17.10.2023р. виготовленої на замовлення відповідача [PERSON] та долученої нею до первісного позову) - 2 577 000 грн., а отже дане майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між колишнім подружжям. На придбання квартири були витрачені частину заощаджених коштів позивача за зустрічним позовом [PERSON] та частину надали його батьки. Розписку від 03.09.2021р. не писав, підпис на ній йому не належить, що може підтвердити експертиза. Ухвалою суду від 18.04.2025р. зустрічний позов було прийнято та об`єднано з первісним. 04.07.2024р. було подано відзив на зустрічний позов, де представник відповідача просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. Так, зазначає, що сторони перебували у шлюбі 1 рік та 1 місяць, на час реєстрації шлюбу та 6 місяців після нього [PERSON] ніде не працював, подружжя утримувалось фактично за кошти батьків [PERSON] . Працевлаштувався позивач 25.06.2020р. у ФОП [PERSON] та отримував заробітну плату у сумі 5100грн., що становить 45 тисяч гривень по день розірвання трудового договору\~ 02.03.2021р., а отже на час придбання квартири його дохід не дозволяв вкласти кошти в її придбання. Позивач [PERSON] власноручно склав дану розписку, а його доводи про ознайомлення з нею вперше з даної справи, не відповідають дійсності. Ухвалою від 04.07.2024р. було закрито підготовче провадження. 14.01.2025р. після отриманих пояснень та свідчень свідків, представник [PERSON] подала клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Ухвалою від 24.02.2025р. явку відповідача за первісним позовом [PERSON] визнано обов`язковою для відібрання зразків підпису, однак останній в судові засідання не з`явився. Ухвалою від 11.03.2025р. у зв`язку з неможливістю відібрання зразків підпису особи, у задоволенні клопотання було відмовлено. 09.06.2025р. представник [PERSON] подала повторне клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, оскільки змогла додатково забезпечити оригінали документів на яких наявний підпис [PERSON] , так як останній заперечує підписання розписки про відсутність претензій на майно - квартиру, яка придбана за кошти її батьків. Ухвалою від 09.06.2025 року\~ у даній цивільній справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, справу зупинено на час проведення такої. Висновок експерта отримано судом 09.09.2025р. Ухвалою від 10.09.2025р. поновлено провадження у справі. Представник позивача та позивач за первісним позовом позовні вимоги підтримали. Щодо зустрічного позову просили відмовити повністю. Представник відповідача за первісним позовом вимоги позову повністю заперечив, просив відмовити у їх задоволенні, щодо зустрічного позову просив задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а у зустрічному слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що з 04.01.2020р. сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.07.2023р., яке набрало законної сили 24.08.2023р. (а.с.7-8). 27.02.2021р. було укладено Договор купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом, згідно якого покупець [PERSON] придбала\~ трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , заг.пл.77.3 м.кв., ціна зазначена п.2.1 договору - 139 500гривень (а.с.9-13, 14-23). Також, у п.4 договору було зазначено, що договір укладається за згодою чоловіка покупця, викладеною у заяві, підпис якого посвідчено приватним нотаріусом 27.02.2021р. Позивач, як вона доводила за первісним позовом, придбала дану трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] за власні (а саме надані її батьками) кошти, вартістю 45 тисяч доларів США, хоча ціна дійсно була зазначена 139 500гривень, при цьому через необізнаність у договорі не заперечувала щодо надання чоловіком згоди\~ на придбання квартири. Окрім того, сторони перебували у шлюбі тільки 1 рік та 1 місяць, на час реєстрації шлюбу та 6-ть місяців після нього, [PERSON] ніде не працював, подружжя утримувалось фактично за кошти батьків [PERSON] , проживали на орендованій квартирі, яку зняли та оплачували також батьки [PERSON] . Працевлаштувався\~ колишній чоловік тільки 25.06.2020р. у ФОП [PERSON] та отримував заробітну плату у сумі 5100грн. в місяць, що становить 45 тисяч гривень з початку трудових відносин по день розірвання трудового договору\~ 02.03.2021р., а отже на час придбання квартири його дохід також не дозволяв навіть вкласти кошти в її придбання, хоча були і звичайні поточні потреби у витратах, а не тільки вкладення коштів у спірне житло. Також, позивач [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що [PERSON] брав кошти, наявні та відкладені для купівлі спірного житла не питаючи навіть дозволу у неї, тобто без дозволу дружини, хоча відношення до даних коштів він не мав. Автомобіль в користування для молодого подружжя також дали її батьки. З чоловіком своїм дуже мало часу була знайома перед одруженням. Батьки її перебували за кордоном з 2018 року, а тому переслали на квартиру в загальній сумі 45 тисяч євро (частинами пересилали по 5-10 тисяч євро), вона й обміняла у обміннику на долари при купівлі квартири, з ріелтором спілкувалась сама і сама знайшла спірну квартиру. Причину написання розписки [PERSON] пояснила те, що почала недовіряти чоловіку, бо побачила, що бере гроші, які йому не належать, він не працював, а коли вона поверталася з роботи, то заставала випившим, а інколи, коли просила забрати посилки, які надходили від її батьків з-за кордону, то він посилку міг і не принести додому. Зміст розписки обирав та писав чоловік самостійно, йому не диктувала. З вересня 2022р. по грудень 2022р. ще й висилала чоловіку за кордон гроші, а не він своїй дружині (а.с.167-168), що підтверджує його неплатоспроможність та відсутність достатнього доходу для сім`ї, а потім перестали з чоловіком спілкуватись, однак жодних розбіжностей щодо права власності на квартиру не було, про що свідчить в т.ч. надана до справи розписка. Інтереси щодо квартири виникли напевне на вимогу саме матері [PERSON] , оскільки останній перебуває за кордоном. Заперечуючи вимоги первісного позову, представник відповідача\~ доводив, що дане майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між колишнім подружжям. На придбання квартири були витрачені частину заощаджених коштів позивача за зустрічним позовом [PERSON] та частину надали його батьки. При цьому суд звертає увагу, що\~ в зустрічному позові пояснення про вкладення коштів в спірну квартиру не містили деталі, зокрема хто саме з подружжя чи їх батьків вкладав у вартість житла, в який період, як і не було зазначено, яку частину від вартості квартири надавав кошти саме [PERSON] чи його батьки. Відповідач [PERSON] пояснення самостійно перед судом не надавав, обставини написання розписки не пояснював, у зв`язку з перебуванням його за кордоном (подане клопотання про участь його через за стосунок мобільного телефону «вайбер» не було задоволено судом ухвалою від 28.05.2024р. та роз`яснено право представнику на вихід на ВКЗ через дозволені засоби та у встановленому порядку). У судовому засіданні представник [PERSON] суду зазначив, що [PERSON] працював перед укладенням шлюбу за кордоном з 2016 року, а тому мав відкладених 5000 доларів США на спірну квартиру, а батьки його надали 18000 доларів США, з яких 8000 доларів були безпосередньо батьків, а 10000 доларів вони позичили для цієї мети. Так, як закон зазначає про те, що майно придбане під час шлюбу є спільною власністю, а тому даний принцип і стосується спірного майна. Суд зазначає, що за вимогами ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є в т.ч. майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Шлюбного договору чи іншого договору подружжя не укладало. Згідно ч.1,2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 69,70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається з матеріалів справи, 29.03.2021 року відповідач за первісним позовом [PERSON] власноручно надав дружині [PERSON] розписку (оглянуто судом оригінал такої) про те, що «не буде претендувати на дану квартиру, власницею є [PERSON] гроші на квартиру надані її батьками [PERSON] та [PERSON] в розмірі 45000 доларів США. Ця розписка для того, щоб [PERSON] приписався на квартирі у випадку, якщо з ним щось трапиться, він і його родина на квартиру не претендуємо». Під час розгляду даної справи відповідач участі у судових засіданнях не брав жодного разу, проте його представник у зустрічному позові зазначив, що вперше побачив [PERSON] дану розписку з поданого до суду позову, отже її не підписував, відповідач ухвалу про обов`язкову явку в судове засідання не виконав (перебуває за межами України). При цьому, представник відповідача не зважаючи на те, що у зустрічному позові сторона стверджувала, що саме експертиза може підтвердити невідповідність підпису [PERSON] на долученій позивачем розписці, заперечував про призначення судом експертизи за повторним клопотанням (а.с.211). Проте, таке твердження сторони відповідача за зустрічним позовом про те, що він не писав та не підписував дану розписку спростовано висновком експерта. Так, на виконання ухвали суду від 09.06.2025р. було отримано 09.09.2025р. висновок експерта від 02.09.2025р. за яким підтверджено, що підпис у розписці від 29.03.2021р. виконаний [PERSON] . Після отримання такого висновку експерта, представник відповідача вказав на те, що [PERSON] «не пригадує факту написання розписки», хоча у зустрічному позові такий факт заперечувався ним категорично. Окрім того, на думку представника, ця розписка підтверджує факт набуття та зазначення власником нерухомого майна саме [PERSON] , але не підтверджує, що участі відповідач не брав у придбанні квартири шляхом надання особистих коштів та коштів його батьків, отже, на його думку, розписка наявна у справі тільки підтверджує реєстрацію спірної квартири саме за колишньою дружиною, а не інші факти. Також, на думку представника така розписка мала бути посвідчена нотаріально шляхом внесення змін до договору купівлі-продажу квартири. Згоди, як доводила сторона позивача за зустрічним позовом не було досягнуто про поділ спільного майна, а тому слід квартиру поділити між колишнім подружжям. Допитаний судом свідок зі сторони позивача за первісним позовом: [PERSON] (знайомий батька позивача) суду пояснив, що у зв`язку з перебуванням батьків [PERSON] в Німеччині, через свідка, який часто їздив (раз в 1-2 місяці) з України в Німеччину, протягом 2018-2019 років вони передавали гроші (євро у сумі близько 50000 в декілька періодів) на придбання квартири та посилки для [PERSON] . Передані євро [PERSON] отримувала сама, а у січні 2021 року також ще передавав суму у 5000 євро. Допитані судом свідки зі сторони відповідача за первісним позовом: [PERSON] (мама відповідача), [PERSON] (тітка відповідача) суду пояснили, що саме мама відповідача [PERSON] ініціювала купівлю квартири, бо жили на орендованій подружжя після одруження, [PERSON] знайшов житло і свідок допомагала йому в пошуках. [PERSON] з сином [PERSON] внесли за квартиру близько 22-23 тисячі доларів разом (син працював за кордоном з 18-ти років і відклав для житла теж), решта суми дали родичі [PERSON] . Мама [PERSON] \~ дала подружжю в нову квартиру частину меблів, допомагала коштами. Спочатку війни подружжя виїхало в Польщу, син там залишився, а [PERSON] повернулася в Україну у червні 2022 року. Через вимогу матері [PERSON] до [PERSON] повернути надані та придбані речі в квартиру, між ними виник конфлікт і перестали спілкуватися. [PERSON] дала своїх 5 тисяч доларів на житло, а решта 10 тисяч доларів дозичила, в тому числі у своєї сестри [PERSON] (4 тисячі доларів) та [PERSON] (3 тисячі доларів а.с.177 за посвідченою заявою особи про такі свідчення). [PERSON] на запитання іншої сторони підтвердила, що дійсно саме вона через адвоката подавала позов від сина про розірвання шлюбу і на його прохання. [PERSON] [PERSON] вказала, що сестра (мама [PERSON] ) позичила в неї в січні 2021 року 4 тисячі доларів для придбання квартири, решта коштів знає, що в інших ще зичила, розписки не оформляла через родинність відносин. Вартість спірної квартири станом на 17.10.2023 року оцінена у 2 577 000грн., яку позивач замовила для визначення сплати судового збору. Під час судових засідань, пояснення сторони позивача та відповідача, а також свідків, різнилися кардинально. Разом з тим, враховуючи оцінку всіх доказів у сукупності, суд приходить до ствердного висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а зустрічний\~ позов не підлягає до задовлення, враховуючи окрім вищевказаного і таке. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 провадження № 61-22315сво18). Складовою цього принципу в цивільному судочинстві є, зокрема, процесуальний естопель - принцип, згідно з яким сторона позбавляється права висувати певні заперечення або заяви, що розходяться з її початковою поведінкою, визнані в цьому та/або іншому процесі. Цей принцип спрямований на унеможливлення отримання процесуальних переваг недобросовісною стороною спору та базується на правилі, що ніхто не може діяти всупереч своєї поведінки. Судом встановлено, що дії\~ [PERSON] не відповідають принципу добросовісності, який полягає у висловленні попередньо ним позиції за поданою ним початковою заявою дружині та подальшою його поведінкою після виявлення наміру дружини визнати офіційно право за собою, після розірвання шлюбу між ними. З огляду на зазначене, суд враховує пояснення надані безпосередньо позивачем за первісним позовом, згідно із якими, придбання спірного майна здійснено за особисті кошти, які надані їй безоплатно її батьками, а також і подану відповідачем розписку, підпис якого на ній підтверджено приналежність йому про те, що він і його родина не буде претендувати на дану квартиру, власницею якої є [PERSON] , а гроші на квартиру дійсно надані її батьками [PERSON] та [PERSON] в розмірі 45000 доларів США. Інші доводи сторін не потербують деталізації та не спростовують висновок суду. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А тому, зважаючи на оцінку всіх доказів в сукупності, доведення позовних вимог первісного позову, суд приходить до висновку, що первісний позов є обґрунтованим, натомість у задоволенні зустрічного слід відмовити за недоведеністю. Щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача за первісним позовом, то слід вказати наступне. За вимогами ст.133,137,141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує в т.ч. дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За подання позову позивачем оплачено 13420 грн., виходячи з вартості нерухомого майна. Враховуючи, що первісний позов задоволено, з відповідача в користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 57,60, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3, 372 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved