Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

11.08.2025 до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Глазкова до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури, третя особа Головне Управління державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, в якій просив: стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України 1 428 700 гривень на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності прокуратурою Одеської області на користь [PERSON] , шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив,що 08.10.2014р. СВ Овідіопольського ВП ГУ НП в Одеській області розпочато розслідування кримінального провадження, внесенного до ЄРДР за № 12014160380002463 за заявою його колишньої дружини [PERSON] про те, що [PERSON] та його покійний нині батько, [PERSON] , шахрайським шляхом заволоділи її майном (половиною будинку в сільської місцевості, який саме [PERSON] збудував власними силами), звернувшись з позовом до суду у 2008 році. 15.02.2016р. слідчий СВ Овідіопольського ВП ГУ НП в Одеській області за погодженням з прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області (не є юридичною особою, є структурним підрозділом прокуратури Одеської області, в теперішній час Одеська обласна прокуратура) повідомила Глазкова, про вчинення кримінальних правопорушеннь, передбачених ст. 190 ч. 4, ч. 4 ст. 358 КК. 12.01.2016р. таке ж за змістом повідомлення про підозру вручене його покійному батькові [PERSON] . Після низки порушень, обвинувальний акт спрямований для розгляду до суду. Вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 07.09.2018р. [PERSON] та [PERSON] (померлого під час судового розгляду) виправдано. Одеський апеляційний суд ухвалою від 16.11.2020р. скасував вирок, спрямувавши справу на новий судовий розгляд. Згодом підсудність у провадженні змінена та справа надійшла на розгляд до Київського районного суду м. Одеси. Вироком Київського районного суду м. Одеси від 29.02.2024р. [PERSON] та його покійного батька, [PERSON] , виправдано. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.04.2025 року виправдувальний вирок залишено без змін. Під час довготривалого досудового розслідування та судового розгляду [PERSON] та [PERSON] , його покійний батько, своєї провини не визнавали, захист послідовно звертав увагу на грубі порушення КПК під час проведення досудового розслідування, зокрема щодо порядку збирання доказів, які привели до їх недопустимості. Таким чином [PERSON] та його покійного батька [PERSON] було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження тривалий час перебувало в провадженні слідчого відділу поліції, обвинувальний акт спрямовувався до суду, судами тривалий час проводився розгляд справи та двічі виносився виправдувальний вирок, отже [PERSON] набув право відповідно до ст. 130 КПК на відшкодування шкоди (компенсації) завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду державою за рахунок Державного бюджету України за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] . [PERSON] зазначає, що внаслідок незаконних дій органів прокуратури Одеської області, які тривали з 18 лютого 2016 року по 14 квітня 2025 року, тобто 9 років 1 місяць (109 місяців) та 27 днів, йому завдано моральну шкоду. Під судом та слідством з 12.01.2016 року до смерті [INFO] також перебував його батько [PERSON] , після його смерті [PERSON] , як його син, заперечував проти закриття провадження через його смерть та наполягав на його повній реабілітації. Згідно з ст. 1 Закону від 01.12.1994р. «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного повідомлення про підозру та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди» від 01.12.1994р. право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому цим законом виникає в випадку постановлення виправдувального вироку суду. Отже [PERSON] набув право на відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, відшкодування шкоди спричиненої понесеними моральними стражданнями через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності. В позові зазначено, що [PERSON] , народився [INFO] , здобув вищу освіту, з 2001 року працює за фахом на різних підприємствах, в тому числі з 2010 року в ТОВ «Південний завод ЗБВ» на посаді директора. Зазначене підприємством під його головуванням неодноразово відзначалось, як підприємство з високим рівнем надання послуг. [PERSON] має чотирьох дітей, в тому числі 3-х неповнолітніх. Його брат, [PERSON] з початком збройної агресії рф проти України встав до лав ЗСУ. Позивач вказує, що незаконне та довготривале досудове слідство та судовий розгляд справи значно вплинуло на його імідж, ділову репутацію, ставлення до нього оточуючих, яким він був змушений занадто тривалий час доводити, що не вчиняв злочинів, навпаки ні в чому не винуватий. Незаконне та довготривале притягнення позивача до кримінальної відповідальності порушило нормальні стосунки з оточуючими людьми, очорнило та принизило в очах всіх близьких людей, викликало недовіру в родичів, співпрацівників, сусідів, поклало пляму на його репутацію. Багато знайомих змінило своє відношення до позивача не в кращу сторону, зараз позивач всім вимушений повідомляти, що всі підозри та обвинувачення на його адресу виявились необґрунтованими. Але з багатьма людьми відношення обірвались остаточно. Гнитучим було те, що не дожив до прийняття справедливого рішення у провадженні його батько [PERSON] , у віці 70 років він помер [INFO] . Розуміє, що смерть настала через вік, хвороби, таке інше прямо не пов`язана з незаконним притягненням батька до кримінальної відповідальності, але одночасно саме незаконне переслідування за вчинення кримінального правопорушення, якого батько так само як і [PERSON] не вчиняв, певною мірою сприяло його смерті, отже в подальшому він був змушений як син наполягати на його повній реабілітації та продовженні судового розгляду щодо покійного батька. Тяжким ударом факт незаконного притягнення [PERSON] його покійного батька був і для матері [PERSON] , яка втратила чоловіка, опиналась перед тим фактом що його пам`ять заплямована та ще ї іі син опинився під слідством. [PERSON] не міг розповісти її всіх обставин, намагався вберегти її він зайвих хвилювань, такої же позиці її притримувався і батько, поки був живий. Але у невеликому населеному пункті, Іванівці Одеської області вона все одно дізнавались про якісь обставини його з покійним батьком притягнення до кримінальної відповідальності. Всіляко заспокоював її, пояснюючи, що це сталась помилка, все швидко з`ясуються. Але слідство та суди тривали більше 9 років. Отже є підстави вважати, що незаконне притягнення [PERSON] та самого батька до кримінальної відповідальності певним чином сприяло смерті [PERSON] , що серед іншого є проявом та доказом наявності в [PERSON] , сина покійного [PERSON] моральних страждань через його незаконне притягнення до кримінальної відповідальності. На протязі 9 з лишнім років [PERSON] , звертався до прокурорів з проханням та вимогою покласти край знущання над здоровим глуздом, особливо після того як судом був ухвалений перший виправдувальний вирок, але здебільшого отримував відповіді про те що судовий розгляд триває. Завдану моральну шкоду з огляду на викладене [PERSON] оцінює у сумі 1 428 700 гривень, яку не ввжає занадто великою. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.08.2025р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] . Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Від відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив, відповідно до якого просять у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Посилаються на те, що позивач помилково ототожнює Державну казначейську службу України з державою, Державним бюджетом України та особою, яка завдала шкоду. Згідно зі ст. 96 ЦІК України, юридична особа самостійно відповідає по своїм зобов`язанням. Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою, яка самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, в повному обсязі виконує свої завдання та функції і ніяких прав та законних інтересів позивача не порушувала. Зазначив, що ч. 4 ст. 45 БК України, податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на інших рахунках. Тому, стягнення з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України 1626130 грн, на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності прокуратурою Одеської області, шляхом, списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України призведе до нецільового використання бюджетних коштів. Крім того, кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин. Також зазначив, що сума моральної шкоди про відшкодування якої вправі ставити питання позивач має розраховуватись виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня відповідного року. Державна казначейська служба України вважає, розмір моральної шкоди позивачем безпідставно завищено, а тому його позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб Одеської обласної прокуратури та моральною шкодою, завданою [PERSON] , а також реальності її настання. Від представника відповідача Одеської обласної прокуратури також надійшов відзив, відповідно до якого зазначив, про те, що наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування в тому розмірі, який заявлено позивачем, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності з наданням відповідних доказів щодо розміру заподіяної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду суд повинен визначити ступінь страждань, заподіяних громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому, визначаючи розмір відшкодування суд має виходити із засад поміркованості, розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Водночас, позивачем завищено суму моральної шкоди в обґрунтування якої вказано, серед іншого, на надзвичайну та невиправдану тривалість перебування під слідством та судом. Зазначив, що реальність настання моральної шкоди має бути доведено належними та допустимими доказами, яких позивачем не надано, а пред`явлена до стягнення сума моральної шкоди позбавлена засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач та його представник у судових засіданнях позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі. Представники відповідачів Одеської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України та представник третьої особи Головне Управління державної казначейської служби України в Одеській області проти задоовлення позову заперечували з підстав викладених у відзивах на позовну заяву. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до наступного. Судом установлено, що08.10.2014р. СВ Овідіопольського ВП ГУ НП в Одеській області розпочато розслідування кримінального провадження, внесенного до ЄРДР за № 12014160380002463 за заявою колишньої дружини [PERSON] , [PERSON] про те, що [PERSON] та його покійний нині батько, [PERSON] , шахрайським шляхом заволоділи її майном (половиною будинку в сільської місцевості), звернувшись з позовом до суду у 2008 році. 15.02.2016р. слідчий СВ Овідіопольського ВП ГУ НП в Одеській області за погодженням з прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області (не є юридичною особою, структурним підрозділом прокуратури Одеської області, в теперішній час Одеська обласна прокуратура) повідомила [PERSON] , про вчинення кримінальних правопорушеннь, передбачених ст. 190 ч. 4, ч. 4 ст. 358 КК. 12.01.2016р. таке ж за змістом повідомлення про підозру вручене його покійному батькові [PERSON] . Згодом обвинувальний акт спрямований для розгляду до суду. Вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 07.09.2018р. [PERSON] та [PERSON] (померлого під час судового розгляду) виправдано. Одеський апеляційний суд ухвалою від 16.11.2020р. скасував вирок, спрямувавши справу на новий судовий розгляд. Підсудність у провадженні змінена та справа надійшла на розгляд до Київського районного суду м. Одеси. Вироком Київського районного суду м. Одеси від 29.02.2024р. [PERSON] та його покійного батька, [PERSON] , виправдано. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.04.2025 року виправдувальний вирок залишено без змін. В касаційному поряду судові рішення щодо виправдання [PERSON] та [PERSON] не переглядались. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що працювали разом з [PERSON] .. Після порушення кримінальної справи у 2016 році стосовно [PERSON] він дуже змінився, постійно був пригнічений, не міг спокіной займатися справами, постійно відлучався для участі в проведенні слідчих дій, та участі в судових засіданнях. Допитаний у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що є братом позивача та зазначив, що після порушення кримінальної справи у позивача були дуже напруженими відносини на роботі та в сім`ї, їх батько [PERSON] , якого також притягували до кримінальної відповідальності разом з [PERSON] під час слідства та судового розгляду справи помер. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є сусідом [PERSON] , знає останнього тільки з гарної сторонни, післі порушення стосвного нього кримінальної справи [PERSON] був пригнічений, нервував. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лишена підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню, встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб (пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Відповідні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 ( провадження N 61-12505св19), від 15 вересня 2021 року у справі № 642/3626/18 (провадження № 61-7770св21). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007року). У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі №15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Судом установлено, що [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом з 18 лютого 2016 року до 14 квітня 2025 року, що становить 109 місяців та 27 днів. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» розмір мінімальної заробітної плати встановлено 8 000 грн. Таким чином розмір моральної шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» складає 872 200 грн. (8000 грн. (мінімальна заробітна плата) х 109 місяців та 27 днів (перебування під слідством та судом). Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством і судом, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимушених змін в організації його життя, суд з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для збільшення розміру гарантованого мінімуму за час перебування під слідством і судом та вважає за необхідне визначити розмір морального відшкодування в сумі 1 000 000,00 грн. Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), яка в особі відповідних органів, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом, може брати участь у судових процесах, бути стороною у справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст.76, ч. 1,2 ст.77, ч. 1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивачем обґрунтовані та доведені позовні вимоги, однак суд зменшує розмір відшкодування завданої моральної шкоди до 1000000 грн. Щодо розподілу судових витрат. У відповідності до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Оскільки позивач у такій категорії справи звільнений від сплати судового збору, ці витрати відносяться на рахунок держави. Щодо заперечень ГУ ДКСУ в Одеській області та Державної казначейської служби України про розрахункову величину нарахування моральної шкоди. Згідно з положеннями статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У пункті 9 постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Тобто, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом і цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18). У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17 (провадження № 61-7534св18), теж йдеться про те, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. У змісті постанов Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21, зазначається, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. Відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 грн. Проте, відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року до спірних правовідносин відсутні. За такого, обчислення розрахунку має проводитися, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (8000 грн.) помноженого на кількість місяців перебування під слідством та судом. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Судуд від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23 (провадження № 61-9291св24) Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду. Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020,від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік,є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України,а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу праві гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України. Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, постанова КЦС Верховного суду від 01.10.2020 у справі №639/2981/19). За таких обставин, кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди підлягають стягненню з Держави Україна за кошти Державного бюджету України . Аргументи Державної казначейської служби України про те, що судом при вирахуванні суми моральної шкоди повинен братися до уваги пункт 3розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівникам та інших виплат, не заслуговують на увагу, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №607/14493/16-ц, від02 жовтня 2019 року у справі №311/842/17, від 17 січня 2020 року у справі №366/2027/18, від 12 лютого 2020 року у справі №295/692/17, від 11 березня 2020 року у справі №295/5199/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 464/6418/16-ц.

Outcome: partial