Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог (востаннє від 11.12.2025) просить стягнути з державного бюджету України на його користь за період з 19 грудня 2024 року по 27 листопада 2025 року включно інфляційні втрати у 97 695, 15 грн. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.09.2023, ухваленим у цивільній справі №308/4804/22, частково задоволено позовну заяву [PERSON] до Закарпатської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування завданої моральної шкоди. Стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] 1 098 800,00 грн. грошового відшкодування моральної шкоди. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 07.03.2024 у цивільній справі №308/4804/22 частково задоволено апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.09.2023 змінено в частині розміру відшкодування мморальної шкоди, а саме зменшено розмір моральної шкоди до суми 1 045 200,00. Постановою Верховного Суду від 02.07.2024 постанову Закарпатського апеляційного суду від 07.03.2024 у цивільній справі №308/4804/22 залишено без змін. Проте, зазначає, що в порушення вимог чинного законодавства України вже більше трьох місяців з моменту набрання рішенням суду законної сили, вищевказані кошти на відшкодування завданої моральної шкоди відповідачем позивачу не перераховані. В уточненій позовній заяві від 11.12.2025 позивач зазначає, що відповідач основне зобов`язання по сплаті суми боргу виконав 28.11.2025, а тому він збільшує розмір позовних вимог на стягнення індексу інфляції за листопад місяць 2025 року (з 01.11.2025 по 27.11.2025). Відповідно до даних Держстату індекс інфляції за листопад місяць 2025 року склав 100,4 %. Розмір інфляційного збільшення з 01.11.2025р. по 27.11.2025р. становить 4231,08 (чотири тисячі двісті тридцять одна гривня 08 коп.). Загальний розмір інфляційних втрат з 19 грудня 2024 року по 27 листопада 2025 року становить 97 695, 15 грн. (дев`яносто сім тисяч шістсот дев`яносто п`ять гривень 15 коп.). 25.08.2025 Ужгородським міськрайонним судом відкрито провадження по справі, призначено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. 08.09.2025 подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування поданого відзиву серед іншого зазначено, що спірні правовідносини у цій справі виникли з підстав виконання Казначейством (як суб`єктом владних повноважень) судового рішення про безспірне списання коштів Державного бюджету України. Тобто відповідні правовідносини не регулюються цивільним законодавством відповідно до частини першої статті 1 ЦК України, отже застосування до них будь-яких положень ЦК України, в тому числі ст. 625 ЦПК України є неможливим. Вважають, що Казначейство не є боржником у розумінні статті 625 ЦК України. Стягнення з Державного бюджету України інфляційних втрат та трьох процентів річних законодавством України не передбачено, механізму такого списання не визначено, бюджетні асигнування у Державному бюджеті України на зазначену мету не встановлені. 16.12.2025 подано відповідь на відзив, в якому позивач серед іншого зазначає, що доводи відповідача про вживання ним заходів для виконання судового рішення є безпідставними та не звільняють останнього від обов`язку по сплаті інфляційних втрат та 3% річних за період його невиконання. Стверджує, що у зв`язку з невиконанням судового рішення, що набрало законної сил, Відповідач не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі ст.625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити повністю з урахуванням поданої ним заяви від 11.12.2024 про уточнений розрахунок інфляційних втрат та 3% річних. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною «права на суд» (див. mutatis mutandisрішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece, § 40, 45, заява № 18357/91) від 19 березня 1997 року, «Бурдов проти Росії» (Burdovv. Russia, § 34, 37, заява № 59498/00) від 7 травня 2002 року). З погляду застосування гарантій права на належне виконання державою судового рішення, за яким вона є боржником, не має жодного значення, якими - приватними чи публічними - є у національній правовій системі відносини з виконання державою такого рішення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів (див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії (№ 2)» (Burdov v. Russia (№ 2), § 96-97, 99, 117, заява № 33509/04) від 15 січня 2009 року). 15 жовтня 2009 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, заява № 40450/04). Воно набуло статусу остаточного 15 січня 2010 року. У цьому рішенні ЄСПЛ визнав порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією через систематичне невиконання державою рішень національних судів (пункт 1 статті 6 Конвенції, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції) і відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання (стаття 13 Конвенції) (§ 2, 3 резолютивної частини рішення). ЄСПЛ зазначив, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає у систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (§ 4 резолютивної частини рішення). Тому ЄСПЛ вказав, що Україна повинна невідкладно запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою ЄСПЛ (§5 резолютивної частини рішення). Частиною 4 ст. 82 ЦК України регламентовано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, 18.12.2024 рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, ухваленому у цивільній справі №308/14366/24, яке набуло законної сили 28.01.2025, встановлено наступне: Згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.09.2023, ухваленим у цивільній справі №308/4804/22, частково задоволено позовну заяву [PERSON] до Закарпатської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування завданої моральної шкоди. Стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] 1 098 800,00 грн. грошового відшкодування моральної шкоди. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 07.03.2024 у цивільній справі №308/4804/22 частково задоволено апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.09.2023 змінено в частині розміру відшкодування моральної шкоди, а саме зменшено розмір моральної шкоди до суми 1 045 200,00. Постановою Верховного Суду від 02.07.2024 постанову Закарпатського апеляційного суду від 07.03.2024 у цивільній справі №308/4804/22 залишено без змін. Закарпатський апеляційний суд на виконання Постанови суду 26.03.2024 видав виконавчий лист у справі № 308/4804/22. У Державній казначейській службі України 29.04.2024 за № 08-36460 зареєстрований лист Головного управління Казначейства у Закарпатській області від 22.04.2024 № 4-22-08/2180 про направлення пакету документів у справі № 308/4804/22, зокрема, заяви стягувача та Виконавчого листа. Листом від 28.03.2024 № 4-22-10/1762 Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області звернулося до Закарпатської обласної прокуратури для надання наявних документів (відомостей), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача за вищезгаданим виконавчим документом. Листом від 22.04.2024 № 4-22-08/2180 надіслало вищезазначений виконавчий документ до Державної казначейської служби України для виконання за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб». Листом Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області від 22.04.2024 № 4-22-10/2192 повідомлено [PERSON] про надсилання виконавчого листа виданого 26.03.2024 р. Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області по справі № 308/4804/22 до Державної казначейської служби України для виконання. Листом Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області від 30.04.2024 № 4-22-10/2327 повідомлено Закарпатську обласну прокуратуру про те, що подання касаційної скарги на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.09.2023 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 07.03.2024 по справі № 308/4804/22 не є підставою для зупинення безспірного списання коштів за вищезазначеним виконавчим документом. В уточненій позовній заяві від 11.12.2025 позивач зазначає, що відповідач основне зобов`язання по сплаті суми боргу виконав 28.11.2025. Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68. Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили незважаючи на те, чи погоджується учасник справи з висновками суду викладеними в цьому рішенні, яке набрало законної сили. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Судом встановлено, що на момент звернення позивача до суду з цим позовом грошові кошти, присуджені постановою Закарпатського апеляційного суду від 07.04.2024 у справі №308/4804/22, [PERSON] на відшкодування завданої моральної шкоди, відповідачем перераховані не були. Отже, доводи відповідача про вживання ним заходів для виконання судового рішення в справі є безпідставним та не звільняють останніх від обов`язку по сплаті інфляційних втрат за період його невиконання. Зобов`язання по сплаті суми боргу відповідач, за твердженням позивача, висловленому в уточненій позовній заяві від 11.12.2025, виконав 28.11.2025. Суд вважає безпідставними й доводи відповідача про те, що він є неналежним відповідачем, оскільки боржником у справі є держава Україна за рахунок коштів Держбюджету України, адже у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц). Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника. Таким чином, у зв`язку з невиконанням судового рішення, що набрало законної сили відповідач не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Обставин, визначених ст. 622 ЦК України, за яких відповідач як боржник звільняється від обов`язку виконати зобов`язання не встановлено. Що ж стосується періоду за який позивач має право на отримання компенсації згідно зі статтею 625 ЦК України, то суд зазначає наступне. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: 1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; 2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Вищевказане узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22). Отже, три місяці для виконання виконавчого листа № 308/4804/22, пред`явленого до виконання ДКС України 29.04.2024, сплинули 29.07.2024, а тому днем початку прострочення держави-боржника є 30.07.2024, а кінцевою датою нарахування 27.11.2025 включно день, що передує даті виконання основного зобов`язання по сплаті суми боргу відповідач. за твердженням позивача, висловленому в уточненій позовній заяві від 11.12.2025. Щодо інфляційних втрат, то суд також враховує правову позицію щодо розрахунку інфляційних втрат, викладену у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19, у пункті 38.2 якої Об`єднана палата визначила методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Суд бере до уваги, що прострочення виконання рішення суду у липні 2024 року не перевищує 15 днів, тому за цей місяць індекс інфляції не враховується. Таким чином, суд приходить до висновку, що інфляційні втрати позивача від прострочення виконання за період з 19 грудня 2024 року по 27 листопада 2025 року включно становлять 97 695, 15 грн. Разом з тим, суд зазначає, що грошові кошти повинні стягуватися саме з Державного бюджету України, оскільки держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому, як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у рішенні суду, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 та постанови Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08.09.2021 року у справі № 751/7182/19 (провадження № 61-12426св20). Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved