Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Адвокат Хрипунов Д.Г. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] ; встановити факт самостійного виховання та утримання сина [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 15.02.2014 він уклав шлюб з [PERSON] . Від шлюбу подружжя мають неповнолітню дитину- [PERSON] , [INFO] . Шлюб розірваний рішенням суду. Починаючи з квітня 2024 року, дитина проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] і повністю знаходиться на утриманні позивача. Мати дитини надала згоду та дозвіл на реєстрацію дитини разом з батьком. Позивач здійснює нагляд та фактичний догляд за дитиною, представляє інтереси дитини і всі інші дії, що можуть виникнути у зв`язку з вихованням, розвитком та забезпеченням добробуту дитини. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2024 позовна заява залишена без руху. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2024 у справі відкрито провадження, розгляд справи призначений у порядку загального позовного провадження. Відповідач позов визнала, подала заяву, в якій зазначила, що вона не заперечує проти проживання та знаходження на повному утриманні її малолітнього сина [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Згода на проживання та знаходження на повному утриманні її дитини позивачем є безумовною (а.с.32-33). Протокольною ухвалою від 30.04.2025 закрито підготовче засідання, розгляд справи призначений по суті. У судовому засіданні позивач пояснив, що син проживає разом з ним, він повністю опікується дитиною, виховує сина самостійно, аліменти на утримання дитини не стягуються, син спілкується з бабусею(мати відповідачки), він періодично відвозе сина до неї, син іноді бачиться з матір`ю. Відповідач у судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Представник органу опіки та піклування у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. У судовому засіданні оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення, проголошення рішення призначено на 19.12.2025. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши учасників справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Так, судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , про що зазначено у свідоцтві про народження від 16.09.2014 (а.с.16). [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 25.09.2021, виданим Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.10.2020 у справі № 175/137/20 шлюб між сторонами розірваний(а.с. 13). [PERSON] , [INFO] , з 27.03.2019 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , про що зазначено у витязі з реєстру територіальної громади від 22.08.2024 (а.с. 17). У декларації № 0001-50М3-0010 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, на пацієнта [PERSON] як довірена особа для повідомлення у разі настання екстреного випадку та законний представник зазначений [PERSON] (а.с.18). Свідок [PERSON] показала, що є сусідкою відповідачки, там же у дворі мешкає бабуся дитини. Спочатку позивач та відповідач мешкали разом, після розлучення дитина якийсь час (не пам`ятає точно який) дитина мешкала з матір`ю, потім переїхала до батька приблизно перед війною. Зі слів власної дитини, яка спілкується з [PERSON] , знає, що позивач водить [PERSON] до школи, перевіряє завдання. [PERSON] свідок бачить рідко, не спілкуються, не знає чт виїхала [PERSON] з міста. Також вона не може сказати чи спілкується [PERSON] з матір`ю, чи дарить вона подарунки. На літніх канікулах [PERSON] був у бабусі. Свідок [PERSON] показала, що є сусідкою позивача, з яким у неї нормальні стосунки. Відповідачку особисто не знає. Пояснила зо позивач мешкає з дитиною, у них гарні відносини, її онуки спілкуються з [PERSON] . Бачила як позивач купляє продукти харчування. Свідок [PERSON] пояснила, що позивач раніше був її сусідом. Відповідачка наразі є її сусідкою. Поруч мешкає бабуся дитини, дитина відвідує бабусю, нічого не відомо про утримання дитини, знає, що дитини вивчає англійську. [PERSON] бачить дуже рідко. Після розлучення дитина спочатку мешкала з матір`ю ( дату не пам`ятає). Ніколи не спілкувалася з [PERSON] про [PERSON] , здебільшого розмови з дитиною на загальні питання, знає, що батько віддав дитину на англійську, дитини виглядає охайно, зі слів дитини знає, що він мешкає з батьком, про фінансові питання нічого не може пояснити. Опитаний у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що навчається у гімназії № 99, живе разом з батьком. Останній раз бачив маму приблизно два тижні тому, коли ходив до бабусі у гості, вона била там, вони лише привіталися, іноді мати дарує йому подарунки, у цьому році дарувала, також він з мамою розмовляє по телефону, інколи дає кишенькові гроші. Відповідно до ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи у тому числі, про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1\~ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачкою, не дослідивши при цьому обставини справи, про що зазначено у постанові Верховного Суду у справі від 25.05.2022 № 675/2136/19. Тому суд дійшов висновку про необхідність дослідити обставини справи та здійснити перевірку їх доказами. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини. Частиною 2\~статті 160 СК України\~встановлено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положення ч. 1\~ст. 161 СК України\~якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Звертаючись до\~суду із\~вимогою про\~визначення місця\~проживання дитини,\~позивач вказує,\~що дитина\~проживає разом\~з ним.Мати дитини надала згоду та дозвіл на реєстрацію дитини разом з батьком. Позивач здійснює нагляд та фактичний догляд за дитиною, представляє інтереси дитини і всі інші дії, що можуть виникнути у зв`язку з вихованням, розвитком та забезпеченням добробуту. Водночас, матеріали справи не містять доказів того, що питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків є спірним та це питання не є врегульованим між сторонами. Позовна заява не містить жодного посилання на те, що такий спір між сторонами існує та позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач дійсно не згідна з тим, що дитина проживає з позивачем та між сторонами з приводу визначення місця проживання дитини виникає спір. Навпаки, відповідач не заперечує проти проживання дитини з позивачем. Опитаний у судовому засіданні [PERSON] , [INFO] , пояснював, що хоче проживати разом з батьком та фактично проживає з батьком. Суд, враховуючи наведені обставини, факт постійного безперешкодного тривалого проживання дитини сторін у справі разом з батьком, надання відповідачем згоди на проживання дитини з батьком, думку дитини, вважає, що сторонами фактично узгоджене питання про визначення місця проживання сина саме з позивачем, у зв`язку з цим, суд вважає що між сторонами фактично відсутній предмет спору як на час пред`явлення позову, так і на час розгляду справи. Відповідно п. 2 ч. 1\~ст. 255 ЦПК України\~суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Свою позицію щодо закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1\~ст. 255 ЦПК України\~ОП КЦС ВС ухвалила у постанові у справі N 638/3792/20 від 20 вересня 2021 року. Колегія суддів вважала, що необхідно конкретизувати висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 2 частини першої\~статті 255 ЦПК України, а саме зазначити, що закриття провадження у справі можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судового рішення, з огляду на таке. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що між сторонами відсутній предмет спору щодо визначення місця проживання дитини, що свідчить про відсутність предмету спору, а тому провадження у справі у частини визначення місця проживання дитини пдлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1\~ст. 255 ЦПК України. Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без участі матері. Статтею 51\~Конституції України,\~частинами другою,\~третьою статті\~5\~СК України\~передбачено,\~що сім`я,\~дитинство,\~материнство і\~батьківство охороняються\~державою.\~Держава має\~заохочувати та\~підтримувати материнство\~і батьківство\~та забезпечувати\~пріоритет сімейного\~виховання дитини.\~При регулюванні\~сімейних відносин\~держава має\~максимально враховувати\~інтереси дитини. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України). Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 155 СК України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав\~дитини\~та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам\~дитини. Відповідно до\~статті 15 СК України\~сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із частиною другою\~статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій\~статті 15 СК України\~визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо\~виховання\~дитини\~є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних\~фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного\~виховання\~дитини\~батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає\~дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з\~дитиною\~та у її\~вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у\~вихованні\~дитини\~(періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування\~дитиною\~місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у\~ст. 159 СК України. Оскільки в\~СК України\~чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних\~фактів\~(дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України\~відмова батьків від\~дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Доведення факту одноосібного виховання дитини\~батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо\~дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої\~дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання\~дитини, а визначена частиною першою\~статті 15 СК України\~"невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо\~виховання\~дитини, то факт\~одноосібного\~виховання\~дитини\~одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками\~дитини\~щодо виконання ними обов`язків з\~виховання\~дитини. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22. Cуд констатує, що факт проживання одного з батьків окремо не підтверджує безумовно факт самостійного виховання та утримання, оскільки проживання матері окремо від сина не впливає на обсяг її обов`язків. Під час розгляду справи встановлено, що після розлучення у судовому порядку без заперечень з боку відповідача сторони визначили місце проживання дитини разом з батьком та дитина проживає з батьком. Звертаючись з позовом до суду та у судовому засіданні, позивач наголошував, що мати дитини- відповідачка не бере участь в його утриманні та вихованні. Дослідивши докази, надані позивачем на підтвердження цього факту, суд дійшов висновку, що під час судового розгляду не знайшов підтвердження факт, на якому наголошував позивач, що відповідачка не спілкується з сином, у тому числі особисто, за допомогою засобів електронного зв`язку та не бере участь в його утриманні. Так за поясненнями дитини він спілкується з мамою, вона дарувала йому подарунки. Показання свідків містять лише загальну інформацію, і обставини, які підлягають доказуванню у цій справі їм невідомі. За висновком органу опіки та піклування від 29.01.2025 № 4/3 у квартирі, де проживають батько та дитина , створені належні умови для проживання дитини. [PERSON] офіційно працевлаштований, на обліку лікарів- нарколога та психіатра не перебуває. Дитина [PERSON] повідомив, що з мамою спілкується раз на день по телефону, іноді залишається ночувати у неї. Також повідом про своє бажання проживати з батьком (а.с.50-51). Отже, зазначені докази не містять підтвердження факту самостійного утримання та виховання дитини лише батьком, та, навпаки, спростовують факт самостійного виховання. Як вже зазначалося, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком (матері) необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Втім, суд не встановив існування (настання) обставин, які б могли свідчити про обмеження або припинення певного обсягу прав матері стосовно дитини. У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що відповідачка позбавлена батьківських прав відносно дитини, а також відсутні інші докази, що відповідачка не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин. За поясненнями позивача аліменти на утримання дитини у примусовому порядку не стягувались. Також суд вважає за необхідне зазначити, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини може мати негативні наслідки матері дитини - оскільки ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Так, зокрема, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав. Згідно з частиною третьою статті\~12, частиною першою статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. З врахуванням викладеного вище, виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, дослідивши докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності у взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що позов у частині встановлення факту самостійного виховання та утримання є необгрунтованим, тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України, а тому понесені позивачем судові витрати не підлягають до відшкодування відповідачем.

Outcome: dismissed