Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до навчального закладу об`єднання громадян «Автомобільна школа Закарпатської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів» про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку, згідно з яким просить стягнути з відповідача вихідну допомогу при звільненні, не виплачену в повному обсязі в день звільнення, в сумі 5548,20 грн., стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 104634,40 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що [PERSON] наказом № 27-к від 30.06.2020 року була прийнята з 01.07.2020 року в Навчальний заклад об`єднання громадян "Автомобільна школа Закарпатської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів" на посаду інспектора з кадрів. 18.04.2025 року позивач був звільнений зі займаної посади НЗ ОЕ «Автомобільна школа ЗОО ВСА» на підставі наказу № 7-к від 18.04.2025 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. І ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Повний розрахунок на день звільнення з позивачем відповідач по справі не зробив. Згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995р. № 100 сума вихідної допомоги позивача мала становити 16500,04 гри., що також підтверджується довідкою Вих. №2 від 19.08.2025 року, виданої ФОП [PERSON] , що здійснює підприємницьку діяльність в сфері бухгалтерського обліку. Після утримання податків сума до виплати позивачу мала становити 12705,03 грн. У день звільнення відповідач сплатив позивачу вихідну допомогу в сумі 8423,91 грн. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.11.2025 відкрито провадження у даній справі, справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. 17.11.2025 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким повідомляє про арифметичну помилку у визначенні розміру вихідної допомоги при звільненні, просить застосувати п. 1 ст. 233 КЗпП України та застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду, вимога про стягнення вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку за шість місяців не ґрунтується на законі, просить відмовити у задоволенні позову. Позивач подала відповідь на відзив, згідно з яким зазначає, що відповідач у відзиві на позов фактично підтвердив, що при звільненні не здійснив повного розрахунку та не виплатив позивачеві всіх належних сум. Відповідач також погодився з тим, що має додатково сплатити 4272,12 грн., чим сам підтвердив порушення вимог ст. 116 та 117 КЗпП України. Визнання факту неповного розрахунку свідчить про наявність підстав для нарахування середнього заробітку за час затримки відповідно до ст. 117 КЗпП України, що становить 104 636,40 грн. Саме в день звільнення зверталась до відповідача з усним зауваженням, що сума вихідної допомоги при звільненні мала бути більшою, враховуючи виплати за попередні місяці перед звільненням. Проте відповідачем це зауваження було проігноровано. Розрахунок суми виплати при звільненні це компетенція бухгалтерії. Для з`ясування належної суми вихідної допомоги при звільненні змушена звернулась до фахівця, а саме до ФОП [PERSON] . Щодо строків звернення до суду відмітила, що 15.05.2025 року звернулася до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці стосовно можливих порушень законодавства про працю посадовими особами Навчального закладу об`єднання громадян "Автомобільна школа Закарпатської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів", що підтверджується листом від 10.06.2025 року. Також зверталася до ФОП [PERSON] для здійснення розрахунку належної суми вихідної допомоги. Розмір заборгованості було з`ясовано 19.08.2025, що підтверджується довідкою від 19.08.2025 року. Саме з цієї дати дізналася про порушення свого права та точний розмір невиплачених сум. Відповідно тримісячний строк звернення до суду спливає 19.11.2025 року. Позовна заява до суду була подана 22.10.2025 року. Отже, звернення до суду здійснено у строк. Якщо суд дійде до переконання, що позивачем пропущено строк звернення до суду, то надає клопотання про поновлення пропущеного строку від 22.11.2025 року. Позивач у судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги з урахуванням поданих доказів та заяв по суті справи, відмовилась від позовних вимог про стягнення вихідної допомоги при звільненні, не виплаченої в повному обсязі в день звільнення, в сумі 5548,20 грн. у зв`язку з її перерахуванням згідно платіжної інструкції №6705 від 16.12.2025 на суму 4272,12 грн. з урахуванням сплачених податків. Зазначила, що при звільненні їй не було оплачено вихідну допомогу у повному обсязі після отримання наказу. Сума недоплати їй не була відома, а отже, підлягає застосуванню ст. 117 КЗпП України. Така не є бухгалтером, тому не могла визначити суму недоплати. Зверталась до охорони праці, які відповіли, що порушень немає. Вважає строк не пропущеним, а у разі пропуску, просить поновити. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Повідомив, що 18.04.2025 були видані накази, сталася арифметична помилка, на той час не було бухгалтера. 18.04.2025 позивачка отримала наказ про звільнення, була обізнана про середній заробіток у сумі 16500 грн., могла повідомити про неправильність виплат. Через місяць звернулася до Управління праці, по інших працівниках були виявлені порушення та притягнуто до адміністративної відповідальності його як керівника, по позивачці ні. У серпні могла підійти, а не звертатись до консалтингової фірми, це було штучно зроблено. Загалом було недоплачено 4272,12 грн., а просить виплатити 100000 грн., що є непропорційним. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, суд встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Судом установлено, що згідно з наказом навчального закладу об`єднання громадян «Автомобільна школа Закарпатської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів» від 18.04.2025 №7-к «Про звільнення [PERSON] » [PERSON] , інспектора з кадрів, звільнено 18.04.2025 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з п. 2 вказаного наказу наказано провести розрахунок при звільненні, у тому числі виплатити [PERSON] компенсацію за невикористані щорічні основні відпустки за період з 07.2020 по 31.12.2023 -84 дні, за період з 01.01.2024 по 18.04.2025 31 день відпустки; вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку. На наказі міститься підпис [PERSON] від 18.04.2025. Згідно з довідкою навчального закладу об`єднання громадян «Автомобільна школа Закарпатської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів» б/н б/д у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні 18.04.2025 [PERSON] нараховані належні до виплати суми: за невикористану відпустку за період з липня 2020 року по 18.04.2025 у сумі 33255,21 грн., вихідна допомога в сумі 8432,91 грн., заробітна плата квітень 2025 по 18 квітня включно 8085 грн. Довідку отримано позивачкою б/д. Згідно з даними реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду [PERSON] у квітні 2025 сплачено суму 41340,21 грн., з травня 2025 року не здійснювались жодні виплати. Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За змістом статті 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Таким чином, при затримці розрахунку при звільненні роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови). У постанові ВП ВС від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, зокрема, зазначено, що частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців». Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу. Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення. Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин. Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами колегії суддів Касаційного цивільного суду щодо наявності підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та вважає за необхідне сформулювати такий правовий висновок. Згідно з п. 105 вказаної постанови обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. За п. 106 постанови розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців. Відповідачем у відзиві на позов визнано позовні вимоги в частині недоплати у розмірі 4272,12 грн. з урахуванням сплачених податків, подано докази погашення боргу у цій частині, позивач у судовому засіданні відмовилась від позовних вимог в частині недоплати вихідної допомоги у розмірі 5548,20 грн. без урахування податків. Позивачем надано розрахунок за період з 18.04.2025 по 18.10.2025 на суму 104634,40 грн., розрахований із середнього заробітку у розмірі 16500 грн., який відповідачем не спростований. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вважає такий непропорційним з урахуванням суму недоплати вихідної допомоги, яку під час розгляду справи було перераховано позивачці. Поряд цим, з урахуванням недовиплаченої суми вихідної допомоги у розмірі 5548,20 грн. з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності позовних вимог в цій частині для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин, враховуючи постанову ВП ВС від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, перерахування недоплаченої суми вихідної допомоги під час розгляду справи, суд зменшує відшкодування до розміру 33289,20 грн. (5548,20 грн. (розмір недовиплаченої вихідної допомоги) * 6 (6 місяців нарахувань)). Згідно зі статтями 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача від процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням наведеного та встановлених обставин, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив часткову невиплату позивачеві вихідної допомоги при звільненні в сумі 5548,20 грн., що не спростовано відповідачем, та підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з урахуванням зменшення їх розміру судом в сумі 33289,20 грн. Щодо посилання відповідача про те, що позивачем пропущено термін звернення до суду, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 233 КЗпП України із заявою про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Із доданої копії наказу та довідки не вбачається, що позивач отримала 18 квітня 2025 року письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, на таких відсутні відомості про дату ознайомлення. Повідомлення представником відповідача про ознайомлення з такими 18.04.2025 позивачкою не ґрунтується на поданих суду доказах. Суд також зазначає, що ознайомлення з належними виплатами та отримання повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні не є тотожними поняттями. Арифметична помилка не впливає на підстави звернення з даним позовом. Заперечення відповідача щодо необхідності застосування строків передбачених ст. 233 КЗпП України судом відхиляються, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 223 КзПП України із заявою про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - позивач може звернутись у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачем позивачу письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільнення, а відтак у суду відсутня об`єктивна можливість встановити початок відліку трьохмісячного строку для звернення з позовом позивача та пропуску останнім строку на звернення з позовом до суду. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04,§ 58, ЄСПЛ ,від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Позовні вимоги слід задовольнити частково. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial