Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвоката Ступак Яни Олександрівни звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій просить: - визнати спільною сумісною власністю подружжя: житловий будинок літера А, загальною площею 72 кв.м., житловою площею 57,8 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літера Б, гараж літера В, гараж літера Г, сарай літера Д, огорожа № 1, ворота № 2, замощення І, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0061, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,0113 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0060, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0061, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0061, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0113 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0060, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0113 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0060, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , судові витрати пов`язані з розглядом цивільної справи, які складаються з судового збору у розмірі 5517,15 грн., вартість оцінки майна у розмірі 3000 грн. та вартість послуг адвоката у розмірі 40 000,00 грн. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог, представник зазначає наступне. 16 липня 2011 року Позивач уклав шлюб із [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER] від 16.07.2011 року. Після укладення шлюбу Позивач разом з Відповідачкою мешкали у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить Позивачу [PERSON] на підставі договору міни від 23.02.2008 року і придбана ним до укладення шлюбу. До укладення шлюбу у Позивача [PERSON] та Відповідачки [PERSON] народилась дочка [PERSON] , [INFO] , а після укладення шлюбу народилась дочка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей. В період шлюбу, Сторони проживали за вищевказаною адресою зі своїми дітьми, а також з батьком Позивача [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 2000 року батько Позивача важко хворів та не ходив самостійно, тому він потребував постійного догляду та допомоги, зокрема щодо життєвих потреб. Відповідні обставини трохи негативно впливали на дітей, тому що за дідусем постійно потрібно було прибирати, зокрема міняти білизну та пелюшки. Враховуючи такі обставини, Позивач в оголошеннях знайшов невеликий та недорогий приватний будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 72 кв.м., житловою площею 57,8 кв.м., в якому планував посилити свого батька та здійснювати за ним догляд у будинку, а не в квартирі. За домовленістю між подружжям, останні вирішили, що покупцем при оформленні договору купівлі-продажу, виступить саме Відповідачка [PERSON] , що підтверджується нотаріально засвідченим Договором купівлі-продажу житлового будинку від 11.06.2020 року, укладеним між [PERSON] (ПРОДАВЕЦЬ) та [PERSON] (ПОКУПЕЦЬ), зокрема в якому зазначено, що житловий будинок придбавається Покупцем за згодою чоловіка [PERSON] . Крім того, 11.06.2020 року між [PERSON] (ПРОДАВЕЦЬ) та [PERSON] (ПОКУПЕЦЬ), укладено Договір купівлі-продажу земельних ділянок (на яких знаходиться вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), відповідно до якого, Продавець продав, а Покупець купила: - земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0061, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку, площею 0,0113 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0060, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Від так, після придбання вказаного житлового будинку та земельних ділянок, на яких він розміщений та господарські будівельні споруди, Позивач перевіз свого батька [PERSON] , де і доглядав його. [INFO] батько Позивача [PERSON] , помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 08.12.2020 року. Після смерті батька Позивача, у вищевказаному будинку ніхто не проживав. В подальшому, сімейні відносини між Відповідачкою та Позивачем погіршились, і кінці 2022 останній переїхав у житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а дружина з дітьми залишились мешкати в квартирі за адресою: [ADDRESS] . В період мешкання у вищевказаному житловому будинку, а саме з лютого 2021 року по листопад 2024 року, враховуючи те, що останній є кваліфікованим спеціалістом з виконання зварювальних робіт, офіційно працює зварювальником на ПАТ «Арселор Міттал», і є можливість отримувати дохід за виконані роботи, він здійснив ремонт у вищевказаному житловому будинку, що підтверджується відповідними документами: накладними, актами виконаних робіт. Враховуючи те, що між Позивачем та Відповідачкою на той час не вирішувалось питання про поділ майна, Позивач [PERSON] повідомив останній, що квартира в якій вони мешкають, залишиться дружині та його дітям, а він залишить за собою житловий будинок. Крім того, Позивач повідомляв Відповідачці про те, що перереєструє вказану квартиру на одну з дочок, шляхом укладення договору дарування. В квітні 2023 року Відповідачка [PERSON] звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу та із заявою про стягнення аліментів на дітей. 19.05.2023 рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (справа № 214/2604/23). У березні 2025 року Позивачу зателефонувала Відповідачка та повідомила, що вона планує зробити в квартирі ремонт, тому попросила перевезти до житлового будинку (де він на той час проживав) деякі речі. Оскільки в останньої також був комплект ключів від вказаного будинку, Позивач не заперечував і дозволив Відповідачці перевести її речі. Так, в певний період часу, Відповідачка перевезла до житлового будинку свої речі, які були складені у великі пакети. В подальшому, 17 квітня 2025 року, Позивач перебував на добовій зміні на роботі у ПАТ «Арселор Міттал». Прибувши після роботи за фактичним місцем свого мешкання ( [ADDRESS] ), Позивач [PERSON] виявив, що на вхідних дверях будинку змінені замки, а його особисті речі знаходяться у пакетах біля будинку. Зателефонувавши Відповідачці [PERSON] з цього приводу, остання повідомила Позивачу, що у неї велика сім`я (вона, їх неповнолітня дитина та її новий чоловік) і їм потрібний великий будинок, тобто тепер вона зі своїм новим чоловіком буде мешкати у цьому будинку, який оформлений на її ім`я, зокрема зазначила, щоб він (Позивач) їхав мешкати у свою квартиру. Враховуючи вказані обставини, не зважаючи на те, що Позивач самостійно здійснив ремонт у вищевказаному житловому будинку, однак зважаючи на те, що дійсно вказаний будинок зареєстрований на ім`я Відповідачки, і рішення щодо поділу майна подружжя не вирішувалось, останній почав мешкати за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на праві особистої власності. Таким чином, у період шлюбу з Відповідачкою за спільні кошти, подружжям було придбано нерухоме майно, яке зареєстровано на ім`я останньої, а саме: - житловий будинок літера А, загальною площею 72 кв.м., житловою площею 57,8 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літера Б, гараж літера В, гараж літера Г, сарай літера Д, огорожа № 1, ворота № 2, замощення І, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка, площею 0,1 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0061, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка, площею 0,0113 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0060, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Що стосується квартири за адресою: [ADDRESS] , то таке нерухоме майно не є предметом поділу майна подружжя, оскільки придбане до укладення шлюбу з Відповідачкою, а саме за рахунок міни квартири, яку Позивачу подаровано 26.12.2006 року, і тому є особистою власністю останнього. Первинно з вказаною позовною заявою представник Позивача [PERSON] адвокат Ступак Я.О. звернулась до Металургійного районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Однак, враховуючи обставини про те, що чоловік представника позивача адвокатки Ступак Я.О. є суддею Металургійного райного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, з метою уникнення будь-яких сумнівів у сторін по справі у неупередженості та безсторонності, усіма суддями вказаного суду було задоволено самовідвід від розгляду даної позовної заяви. У зв`язку з вищевикладеним, ухвалою Металургійного районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.05.2025, цивільну справу за позовом [PERSON] передано до найближчого суду, а саме до Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області для подальшого судового розгляду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2025, матеріали цивільної справи передано в провадження судді Чернової Н.В. Ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження та призначенням підготовчого засідання. 14.07.2025 Відповідачка [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначає наступне. Ухвалу суду з копією позовної заяви та додатками до неї було отримано представником відповідачки 30.06.2025 в канцелярії Саксаганського районного суду Вимоги позивача, викладені в позовній заяві, мною визнаються частково з наступних причин: як вказано з змісту позовної заяви, а саме позивач вказує, що «В період шлюбу, сторони проживали за вищевказаною адресою зі своїми дітьми, а також з батьком Позивача - [PERSON] [INFO] ». З чим саме не згодна, так як [PERSON] ніколи разом з нами не мешкав за адресами [ADDRESS] . Починаючи з 2000 року та по час смерті [INFO] постійно мешкав та вів спільне господарство за адресою: [ADDRESS] , без зареєстрованого шлюбу з громадянкою [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] . Похованням [PERSON] займалась [PERSON] , [INFO] зареєстрована [ADDRESS] , яка є рідною донькою [PERSON] . Позивач зобов`язувався повернути [PERSON] , [INFO] грошові кошти витрачені на виготовлення надгробного пам`ятника 7500 грн та на встановлення 3500 грн, та на теперішній час і досі не повернув (фото пам`ятника додається до заяви). Так, позивач в позовній заяві вказує також, що «починаючи з 2000 року батько позивача важко хворів та не ходив самостійно, тому він потребує постійного догляду та допомоги, зокрема щодо життєвих потреб. Відповідні обставини трохи негативно впливали на дітей, тому що за дідусем постійно потрібно було прибирати, зокрема міняти білизну та пелюшки.» з чим саме я також не згодна, так як [PERSON] захворів не в 2000 році - а в 2009 році та мешкав постійно за адресою: [ADDRESS] та доглядали за ним [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , де після смерті [PERSON] догляд здійснювала її Донька [PERSON] [INFO] - як за вітчимом (до заяви додаються фото за 2018 рік). Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом при розгляді спору. За загальним правилом, що закріплене в ч. 1 коментованої статті, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1 ст.60 СК України). Принцип рівності часток подружжя реалізується при вирішенні судом відповідного майнового спору. Разом із тим законодавство встановлює два виключення із загального правила щодо рівності часток подружжя в праві на майно. Відповідно до цього суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки другого з подружжя. Відступаючи від засад рівності часток подружжя, суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення або зменшення частки одного з подружжя в майні. Такі обставини можна поділити на дві групи: а) негативні, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (приховання, знищення спільного майна тощо), ч. 2 ст. 70 СК України); б) позитивні, що надають можливість суду збільшити розмір частки одного з подружжя (проживання з одним із подружжя дитини), ч. 3 ст. 70 СК України. В ч. 2 коментованої статті визначається приблизний перелік негативних обставин, що впливають на розмір часток кожного з подружжя в праві власності Суд може відступити від засади рівності часток і зменшити частку одного подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст. 70 СК). На жаль, практика демонструє непоодинокі випадки недобросовісної поведінки подружжя за час шлюбу та в процесі поділу спільного майна. Свідченням цього може бути намагання дружини або чоловіка приховати окремі речі, передати їх на зберігання родичам, продати спільне майно без згоди другого з подружжя. Одним із способів впливу на недобросовісну особу, що застосовується судом може бути зменшення розміру її частки при поділі подружнього майна. В коментованій статті також передбачаються позитивні обставини для зміни одного з подружжя в праві власності на спільне майно. Суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до 18 років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 3 ст. 70 СК). З прямої вказівки закону випливає, що частка в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина, може бути збільшена лише у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вони одержують. Таким чином, закон передбачає такий розвиток подій: а) дитині призначаються аліменти; б) розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; в) при поділі майна подружжя частка в майні того з них, хто опікується дитиною, за рішенням суду збільшується. На вихованні у мене залишилися дитина від спільного шлюбу [PERSON] , [INFO] , де позивач сплачує поштовим відправленням мінімальні грошові кошти в розмірі 2 000 грн на місяць, хоча офіційно працює Арселор Міттал Кривий Ріг, 50095, Україна, Дніпропетровська область, Кривий Ріг, вул. Криворіжсталі, 1-розмір аліментів, які я одержує, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Крім цього на момент навчання дитини [PERSON] , [INFO] , також не вистачало грошових коштів які позивач сплачував, де мінімальна рекомендована сума до виплати аліментів в Україні на 2024-2025 рік дорівнює рівню прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку: діти віком до 6 років 2 563 грн; діти віком від 6 до 18 років - 3 196 грн. Дитина проживає разом зі мною. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Верховний Суд у Постанові від 26.03.2021 року по справі № 414/277/17 зазначив, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Враховуючи вищезазначене, Відповідачка просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, а саме: - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 2/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0061, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 2/3 частину земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0061, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0.0113 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0060, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 2/3 частину земельної ділянки площею 0,0113 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0060, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, Відповідачкою разом з відзивом на позовну заяву долучено до справи копії документів на земельні ділянки та на будинок [ADDRESS] , на 50-ти аркушах. 28 вересня 2025 року представник позивача [PERSON] адвокат Ступак Я.О. через систему «Електронний суд», надала відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Такі вимоги відповідачки є безпідставними та суперечать як законодавству України, так і усталеній судовій практиці. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воно було придбане. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), у разі поділу майна частки подружжя є рівними, якщо інше не визначено домовленістю або шлюбним договором. Таким чином, рівність часток є презумпцією, від якої можливий відступ лише у виняткових випадках. Частинами 2, 3 ст. 70 СК України передбачено, що суд може відступити від засади рівності часток лише у разі: якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї; або у разі, якщо з одним із подружжя проживають неповнолітні чи непрацездатні діти, а розмір аліментів є недостатнім для забезпечення їхніх потреб. Верховний Суд у постанові від 13.02.2019 у справі № 641/4790/16-ц роз`яснив: «Відступ від рівності часток подружжя є винятком із загального правила, який може мати місце лише за умови доведення істотних обставин, що мають значення для справедливого вирішення спору. Саме відповідач має обґрунтувати наявність таких підстав». У даній справі відповідачка не довела жодної з вищезазначених підстав. Відповідачка посилається на те, що з нею проживає неповнолітня донька [PERSON] (2013 р.н.), та вважає, що це дає їй право на збільшення частки у спільному майні. Проте варто наголосити, що сам факт проживання дитини з одним із батьків не є безумовною підставою для збільшення його частки у майні. Верховний Суд у постанові від 12.09.2018 у справі № 372/1805/16-ц зазначив: «Проживання дитини з одним із батьків не зумовлює автоматичного збільшення частки цього з подружжя у спільному майні. Такий відступ можливий лише за умови, якщо аліменти, що сплачуються іншим з подружжя, є недостатніми для забезпечення потреб дитини». Таким чином, ключовим критерієм для відступу від рівності часток є недостатність аліментів. Позивач [PERSON] систематично сплачує аліменти у розмірі, що значно перевищує мінімальний розмір, визначений ст. 182 СК України (прожитковий мінімум для дитини відповідного віку). Фото квитанцій про сплату аліментів додаються до відповіді на відзив. Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 у справі № 373/2054/16-ц підкреслив: «Сплата аліментів у розмірі, що забезпечує належний рівень життя дитини, виключає можливість збільшення частки того з подружжя, з ким проживає дитина». Таким чином, твердження відповідачки про недостатність аліментів є необґрунтованим та не підтверджене жодними доказами. Відповідачка у своєму відзиві приділяє значну увагу опису особистого життя покійного батька позивача та інших сторонніх обставин (місце його проживання, особа, яка здійснювала догляд, питання поховання тощо). Ці доводи не мають жодного правового значення для вирішення питання про поділ майна подружжя та не можуть впливати на визначення часток. Верховний Суд у постанові від 26.03.2021 у справі № 414/277/17 наголосив: «У справах про поділ спільного майна подружжя суд зобов`язаний з`ясовувати обсяг спільно нажитого майна, час і джерело його набуття. Інші обставини, що не стосуються придбання майна чи виконання обов`язків по утриманню сім`ї, значення не мають». Таким чином, представник підсумовує, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за загальним правилом частки подружжя є рівними. Відповідачка не довела жодної з передбачених законом підстав для відступу від рівності часток. Позивач сплачує аліменти у розмірі, що є достатнім. Посилання Відповідачки на особисті обставини, не пов`язані з майном, не мають значення для спору. У зв`язку з викладеним представник Позивача адвокат Ступак Я.О. підтримує заявлені позовні вимоги у повному обсязі. 22 жовтня 2025 року представником Позивача адвокатом Ступак Я.О. з урахуванням документів, наданих відповідачкою та у зв`язку з проведенням оцінки вартості нерухового майна, подано уточнену позовну заяву про поділ майна подружжя. 27 листопада 2025 року ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, прийнято до судового розгляду уточнену позовну заяву представника позивача [PERSON] адвокатки Ступак Я.О. про поділ спільного майна подружжя. 27 листопада 2025 року ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. В судове засідання Позивач [PERSON] не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача адвокат Ступак Я.О., подала до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати за їх відсутності. Позов підтримує повністю, наполягає на поділі майна саме у спосіб визначений позовом. В судове засідання Відповідачка [PERSON] не з`явилась, про час, дату та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином. Крім того, в матеріалах справи наявна заява [PERSON] про розгляд справи без її участі. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 16 липня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбу, що підтверджується що підтверджується Свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER] від 16.07.2011 року. Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.05.2023, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. В період перебування в шлюбі, Сторони по справі придбали: - житловий будинок літера А, загальною площею 72 кв.м., житловою площею 57,8 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літера Б, гараж літера В, гараж літера Г, сарай літера Д, огорожа № 1, ворота № 2, замощення І, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0061, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку, площею 0,0113 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0060, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується нотаріально засвідченим Договором купівлі-продажу житлового будинку від 11.06.2020, укладеного між [PERSON] (ПРОДАВЕЦЬ) та [PERSON] (ПОКУПЕЦЬ). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 212112154 від 11.06.2020, житловий будинок загальною площею 72 кв.м., житловою площею 57,8 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, а також земельні ділянки: площею 0,1 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0061 та площею 0,0113 га, кадастровий номер якої: 1211000000:02:041:0060, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані за Відповідачкою [PERSON] . Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЦК України, СК України. В силу положень ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 328 ч.1 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 368 ЦК України право спільної сумісної власності є майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 ч. 1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного набутого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Відповідно до пункту 30 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК України. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц,провадження № 14-325цс18. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Судом встановлено, що нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 72 кв.м., житловою площею 57,8 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами; земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер: 1211000000:02:041:0061; земельна ділянка площею 0,0113 га, кадастровий номер: 1211000000:02:041:0060, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , придбані сторонами [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, а тому хоча й зареєстроване на праві власності на ім`я [PERSON] , однак у відповідності до вимог ст. 60 СК України, є їх спільною сумісною власністю. Суд не погоджується з доводами Відповідачки [PERSON] і вважає їх безпідставними, щодо необхідності відступлення від засади рівності часток і зменшення частки одного з подружжя, а саме Позивача [PERSON] , за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо з одним із подружжя проживають неповнолітні чи непрацездатні діти, а розмір аліментів є недостатнім для забезпечення їхніх потреб. (ч. 3 ст. 70 СК), виходячи з наступного. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Відповідачкою [PERSON] не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що розмір аліментів, які Позивач [PERSON] сплачує останній є недостатнім. Однак навпаки, з боку Позивача [PERSON] суду надано письмові докази, а саме копії квитанцій, які підтверджують постійну сплату ним щомісяця на користь Відповідачки [PERSON] аліментів за період 2024-2025 роки у середній сумі 5 (п`ять) тисяч гривень на місяць. Суд звертає увагу, що відступ від рівності часток подружжя є винятком із загального правила, який може мати місце лише за умови доведення істотних обставин, що мають значення для справедливого вирішення спору. Докази того, що розмір аліментів, які сплачує Позивач [PERSON] був чи є недостатнім для забезпечення фізичного і духовного розвитку дитини під час розгляду справи суду не надано. Крім того, саме відповідач має обґрунтувати наявність таких підстав. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.11.2016 у справі № 128/1761/15-ц. З доданих Позивачем [PERSON] копій квитанцій судом встановлено, що останній систематично сплачує аліменти у розмірі, що значно перевищує мінімальний розмір, визначений ст. 182 СК України (прожитковий мінімум для дитини відповідного віку), тому такі обставини виключають можливість збільшення частки того з подружжя, з ким проживає дитина. Таким чином, враховуючи вищевикладене, Відповідачка [PERSON] не довела суду та не обґрунтувала належним чином свої доводи щодо необхідності відступлення від засади рівності часток і зменшення частки одного з подружжя, у даному випадку Позивача [PERSON] , за обставин, що мають істотне значення, а саме щодо недостатності для забезпечення потреб розміру аліментів, які сплачує останній. Крім того, суд також не погоджується з доводами Відповідачки [PERSON] щодо необхідності відступлення від засади рівності часток і зменшення частки одного з подружжя, за обставин, що мають істотне значення, з підстав проживання з нею неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , Суд зауважує на тому, що сам факт проживання неповнолітньої дитини з одним із батьків, не зумовлює автоматичного збільшення частки цього з подружжя у спільному майні. Аналогічний висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.12.2019 у справі № 297/2837/17-ц, у якій Суд зазначив, що проживання дітей з позивачем, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Таким чином, позивач [PERSON] , у своєму позові в повному обсязі врахував вищевказані приписи діючого законодавства і, відповідно, його позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зіст.13 ЦПК України,суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а також в межах заявлених позивачем вимог. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Суд враховує, що задоволення позову [PERSON] буде відповідати такому, передбаченому ст. 2 ЦПК України завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав Позивача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно наявних в справі доказів позивачем [PERSON] були понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 5517,15 грн., вартість оцінки майна у розмірі 3000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 грн. На підтвердження понесених витрат представником позивача адвокатом Ступак Я.О. додано: копію договору №28 про надання правової допомоги від 17.04.2025; копію додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 17.04.2025; копію додатку №2 розрахунок вартості правової допомоги адвоката від 24.12.2025; копія квитанції про вартість проведення оцінки нерухомого майна. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару успіху, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved