Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дубова» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, в якому просив суд: визнати недійсним договір оренди землі від 17.01.2013, укладений між [PERSON] та ТОВ «Дубова» на земельну ділянку площею 3,7025 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Вільшанослобідської сільської ради Уманського району Черкаської області, кадастровий номер 7124385600:02:000:1022 та скасувати з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про інше речове право від 16 травня 2017 року за № 20493356 про реєстрацію договору оренди землі від 17 січня 2013 року, зареєстрований державним реєстратором виконавчого комітету Іванівської сільської ради Уманського району Черкаської області Косолап Віктором Івановичем; зобов`язати ТОВ «Дубова» повернути [PERSON] земельну ділянку площею 3,7025 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Вільшанослобідської сільської ради Уманського району Черкаської області, кадастровий номер 7124385600:02:000:1022, у придатному для використання за цільовим призначенням стані; стягнути з відповідача на його користь судові витрати відповідно до квитанцій, які будуть в матеріалах справи на момент винесення рішення. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що позивач є власником земельної ділянки, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Вільшанослобідської сілької ради Уманського району Черкаської області, кадастровий номер № 7124385600:02:000:1022. Між [PERSON] та ТОВ «Дубова» 07.09.2002 було укладено договір оренди на вищевказану земельну ділянку строком на 4 роки 11 місяців та договір оренди від 10.09.2007 терміном на 5 років. Жодних інших договорів в подальшому він ні з ким не укладав. Після закінчення дії договору він мав усну домовленість з ТОВ «Дубова», що вони без укладення договору оренди можуть користуватися земельною ділянкою, що належить йому на праві приватної власності включно до 2017 року, за що дане підприємство йому наперед сплатило близько 15000 гривень, при цьому вони обговорювали умови, що починаючи з 2018 року він має намір вести обробіток належної йому земельної ділянки в якості одноосібника, тому він жодним чином навіть не підозрював, що їх домовленість буде порушено. У травні 2017 він мав намір заповісти належну йому на праві власності земельну ділянку та для складання заповіту йому був необхідний витяг з Державного земельного кадастру, задля чіткої інформації про кадастровий номер земельної ділянки. На його заяву 24.05.2017 міськрайонним управлінням Держгеокадастру в м. Умані та Уманському району було надано Витяг де було зазначено, що його земельна ділянка перебуває в оренді у ТОВ «Дубова» на підставі договору оренди, зареєстрованого виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Уманського району Черкаської області від 16.05.2017 строком на 49 років. 03.09.2018 він звернувся з претензією до ТОВ «Дубова», але відповіді не отримав. У листопаді 2018 року [PERSON] звернувся із заявою до державного реєстратора про надання йому витягу з Єдиного реєстру прав на нерухоме майно та скановану копію договору оренди на підставі якого проводилась реєстрація права оренди на належну йому земельну ділянку, та 27.11.2018 на його заяву йому було надано витяг та сканована копія договору оренди. Після ознайомлення з даним договором, ним було виявлено, що підпис на даному договорі оренди був поставлений не ним, а сторонньою особою, окрім того даний договір грубо порушує його права, як власника земельної ділянки (паю), так як не відповідає жодним нормам чинного законодавства, даний договір не містить жодної інформації ані про нормативно грошову оцінку відповідно до якої має сплачуватись орендна плата за землю та зовсім не дотримано вимог чинного законодавства щодо форми договору та його істотних умов, які мають міститись у договорі оренди під час його укладення та державної реєстрації. Він категорично не погоджується і ніколи б не підписував би вищевказаний договір в такому форматі, тому що він повністю порушує його права, як власника. Даний факт свідчить про те, що договір оренди землі від 17.01.2013 є фіктивним, він особисто договір не підписував, тому можна припустити, що була зроблена фальсифікація документів та підробка його підпису. Виходячи із викладеного позивач вважає, що договір оренди землі між ним та орендарем ТОВ «Дубова» терміном на 49 років від 17.01.2013 є недійсним. 04.11.2020 представником відповідача ТОВ «Дубова» адвокатом Прудивусом М.А. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що дійсно 10.09.2007 між [PERSON] та ТОВ «Дубова» було укладено договір оренди землі. У 2011 році [PERSON] звернувся до керівника ТОВ «Дубова» з проханням про позику значної суми коштів на придбання, як він зазначив на той час автомобіля. [PERSON] було запропоновано укласти договір оренди на строк 49 років з отриманням наперед всієї суми оренди. [PERSON] прохав в адміністрації позику у сумі 2 000 доларів США. [PERSON] уклав договір оренди з умовою, що після закінчення строку дії договору оренди 2007 року адміністрація зареєструє новий договір оренди земельної ділянки. Відповідно відомості [PERSON] отримав наперед за 49 років плату за земельну ділянку від ТОВ «Дубова» в сумі, що на той час була еквівалентна 2 000 доларів США в гривнях по курсу НБУ на суму 15 000 грн. 17.01.2013 було вказано в договорі оренди земельної ділянки між сторонами з врахуванням строку дії попереднього договору оренди земельної ділянки кінець 2012 року. Договір оренди було зареєстровано у встановленому законом порядку. У 2018 році [PERSON] подав до підприємства копію договору, а потім одного примірника, та головним бухгалтером позивачу було надано примірник договору, що належить підприємству. Отримавши орендну плату по новому договору оренди земельної ділянки позивач підтвердив по суті свою волю на укладення такого договору, а тому у справі відсутні підстави для визнання договору недійсним. Ухвалою від 09.03.2023 призначено у справі судову почеркознавчу експертизу. 26.07.2023 завідувачем Черкаського відділення КНДІСЕ МЮ України А.Єфіменко направлено до суду висновок експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 889/23-23 від 20.07.2023. 03.10.2023 представником позивача [PERSON] адвокатом Єременко І.В. подано до суду заяву про зміну позовних вимог, в якій вона зазначила, що спірний договір оренди позивачем не підписувався, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, що міститься в матеріалах справи та підтверджує факт незаконного володіння ТОВ «Дубова» чужою власністю без жодного документу, який свідчив би про те, що на сьогодні позивач має повне право користуватися земельною ділянкою, що йому належить на праві приватної власності, а тому вважає за необхідне змінити позовні вимоги та просити суд: витребувати з чужого незаконного володіння від Товариства з обмеженою відповідальністю «Дубова» на користь [PERSON] , [INFO] , земельну ділянку площею, 3,7025 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Вільшанослобідської сільської ради Уманського району Черкаської області, кадастровий номер 7124385600:02:000:1022 та скасувати з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про інше речове право від 16 травня 2017 року за № 20493356 про реєстрацію договору оренди землі від 17 січня 2013 року, зареєстрований державним реєстратором виконавчого комітету Іванівської сільської ради Уманського району Черкаської області Косолапом Віктором Івановичем; стягнути з відповідача на його користь судові витрати відповідно до квитанцій, які будуть в матеріалах справи на момент винесення рішення. 22.02.2024 представником відповідача ТОВ «Дубова» адвокатом Прудивусом М.А. у системі «Електронний суд» сформовано клопотання, в якому він просив: витребувати в судовому порядку в Уманській центральній районній лікарні письмові довідку у вигляді виписки з історії хвороби та окремо письмово довідку за підписом головного лікаря про те, чи звертався громадянин [PERSON] за допомогою до лікаря в період 01.01.2011 по 01.01.2019, якщо так, то з якого приводу (приводів), який діагноз його захворювання; не приймати як належний доказ Висновок експерта, що виконаний КНІСЕ в даній справі та призначити в справі повторну судову почеркознавчу експертизу; викликати та допитати свідком [PERSON] ; не приймати до розгляду заяву позивача про зміну позовних вимог. У підготовчому засіданні 29.03.2024 судом відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування медичних документів, оскільки таке клопотання є передчасним. Судом вирішено за необхідності повернутися до зазначеного клопотання під час судового розгляду. Також судом відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи. Питання щодо належності та допустимості як доказу Висновку експерта № 889/23-23 від 20.07.2023 вирішити в нарадчій кімнаті при ухваленні рішення. Ухвалою від 29.03.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Вирішено у подальшому розглядати справу з урахуванням заяви про зміну позовних вимог. Задоволено клопотання про виклик та допит свідка [PERSON] . 10.02.2025 [PERSON] подано до суду заяву, в якій вона зазначила, що [PERSON] помер [INFO] . До неї, як спадкоємця за заповітом, перейшли усі права та обов`язки, що належали [PERSON] на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, у тому числі майнові права, що випливають зі змісту права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 3,7025 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Вільшанослобідської сільської ради Уманського району Черкаської області. Просила суд: залучити її як правонаступника позивача [PERSON] у справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Дубова» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки; позов підтримала у повному обсязі. Ухвалою від 12.02.2025 залучено до участі у справі правонаступника [PERSON] у якості позивача. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Представник позивача адвокат Єременко І.В. у судовому засіданні просила суд позовні вимоги з урахуванням зміни предмету позову задовольнити в повному обсязі. Вказала, що відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи [PERSON] не підписував договору оренди, тому зазначене є підставою для задоволення позовних вимог. Представник відповідача ТОВ «Дубова» адвокат Прудивус М.А. у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що висновок експертизи не може бути взятий судом до уваги у зв`язку з тим, що від дня підписання Договору оренди до дня проведення експертизи пройшов значний проміжок часу. Відповідачу стало відомо, про що також було повідомлено суд, що продовж часу після укладення та підписання [PERSON] договору оренди земельної ділянки та до моменту звернення до суду з зазначеним позовом останній переніс значні погіршення здоров`я, в тому числі інсульт (інсульти). Отже, елементарно та загальновідомо, що після перенесених інсультів в позивача могла та змінилась як координація рухів так і почерк. Проте заявлене ним клопотання про витребування медичної документації для подальшого заявлення та призначення судом повторної почеркознавчої експертизи де б уже додатково відповідачем ставилося на вирішення експерта питання про те, чи міг змінитись почерк [PERSON] після підписання спірного договору оренди земельної ділянки у зв`язку з перенесеними ним хворобами, безпідставно не було взято судом до уваги та не задоволене. Наполягає, що 17.01.2013 [PERSON] та ТОВ «Дубова» спільно та за взаємною згодою уклали договір оренди землі. Вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 3,7025 га, кадастровий номер 7124385600:02:000:1022, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», яка знаходиться на території Вільшанослобідської сільської ради Уманського району. Зазначене підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЧР № 033567, виданим 06.06.2002. 07.09.2002 між [PERSON] як орендодавцем, та ТОВ «Дубова», як орендарем, було укладено Договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 04 роки 11 місяців. Також 10.09.2007 між [PERSON] як орендодавцем, та ТОВ «Дубова», як орендарем, було укладено договір оренди цієї ж земельної ділянки строком на 5 років, що підтверджується листом Міськрайонного управління в Уманському районі та м. Умані Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 14.12.2018. Відповідно до договору оренди землі від 17.01.2013 [PERSON] , як орендодавець, та ТОВ «Дубова», як орендар, уклали договір оренди земельної ділянки площею 3,7025 га строком на 49 років. Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи № 889/23-23 від 20.07.2023 підпис на договорі оренди землі від 17 серпня 2013 року, укладений [PERSON] та ТОВ «Дубова» на земельну ділянку площею 3,7025 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Вільшанослобідської сільської ради Уманського району Черкаської області, кадастровий номер 7124385600:02:000:1022, виконаний не [PERSON] . Станом на час розгляду справи спадкоємцем майна [PERSON] є його дружина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Пархоменко Н.М. № 59/01-16 від 06.02.2025. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Доводи представника відповідача про те, що висновок експерта є недопустимим та неналежним доказом, оскільки експертизу проведено за відсутності достатньої кількості вільних та умовно вільних зразків підпису та почерку, необхідних для надання висновку, а також без урахування змін у стані здоров`я [PERSON] , не заслуговують на увагу з огляду на таке. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми. Установити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен в мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє. Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Матеріалами справи підтверджується, що висновок судового експерта № 889/23-23 від 20.07.2023 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи було складено на виконання ухвали суду про призначення судової почеркознавчої експертизи від 29.05.2023, якою доручено провести експертизу та у розпорядження експерта надано: матеріали цивільної справи № 705/3988/20 провадження 2/705/321/23 в 1 томі (а.с. 139-140 містить спірний договір оренди землі від 17.01.2013); експериментальні зразки підпису та почерку [PERSON] на 5 аркушах, які запаковані в конверт та долучені до матеріалів справи; надані вільні зразки підпису та почерку [PERSON] на 9 арк. Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури (рішення ЄСПЛ у справі «Дульський проти України» (заява № 61679/00 від 01 червня 2006 року). Статтею 102 ЦПК України передбачено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини. Згідно з частинами першою-шостою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну. Питання, які ставляться експерту, і його висновок щодо них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта. Питання, які ставляться перед експертом, мають бути сформульовані чітко, ясно і таким чином, щоб вони виключали неоднозначне їх розуміння й тлумачення та відповідали тим об`єктам і матеріалам, які направляються на експертизу. Недопустимим є порушення перед експертом питань, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі. В абзаці четвертому пункту 3.3 розділу III Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року (далі - Інструкція), зазначено, що орієнтовний перелік питань, що можуть бути поставлені при проведенні відповідного виду експертизи, наведено в Науково-методичних рекомендаціях з питань підготовки і призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 03 листопада 1998 року за № 705/3145 (в редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5) (далі - Рекомендації). Згідно із пунктом 1.1. Розділу І Рекомендацій основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. ЦПК України не передбачений обов`язок суду зазначати в ухвалі про призначення експертизи увесь перелік документів із вільними та експериментальними зразками почерку. Разом з цим, суд не позбавлений можливості зазначити вказаний перелік. Відповідно до частини шостої статті 72 ЦПК України експерт має право: 1) ознайомлюватися з матеріалами справи; 2) заявляти клопотання про надання йому додаткових матеріалів і зразків, якщо експертиза призначена судом; 3) викладати у висновку експертизи виявлені в ході її проведення факти, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були поставлені питання; 4) бути присутнім під час вчинення процесуальних дій, що стосуються предмета і об`єктів дослідження; 5) для цілей проведення експертизи заявляти клопотання про опитування учасників справи та свідків; 6) користуватися іншими правами, що надані Законом України «Про судову експертизу». Права судового експерта визначені також статтею 13 Закону України «Про судову експертизу» та пунктом 2.1 розділу ІІ Інструкції. Згідно з пунктом 1.13. Рекомендацій достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації. Критерієм достатності обсягу порівняльного матеріалу вважається надання такої його кількості, за якою можливо виявити індивідуальність, варіаційність та стійкість ознак в досліджуваному об`єкті і зразках почерку (підпису) певного виконавця. Отже, під час проведення судових експертиз експерт має значний обсяг прав, якщо під час проведення експертного дослідження виникне необхідність у отриманні додаткових документів чи вирішенні певних обставин та питань, разом з цим має право викладати у висновку експертизи виявлені в ході її проведення факти, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були поставлені питання. Вищевказаний висновок експерта містить чітку та однозначну відповідь на поставлене судом питання, а саме, що підпис на договорі оренди землі від 17 серпня 2013 року, укладений [PERSON] та ТОВ «Дубова» на земельну ділянку площею 3,7025 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Вільшанослобідської сільської ради Уманського району Черкаської області, кадастровий номер 7124385600:02:000:1022, виконаний не [PERSON] . При цьому експертом не заявлялися клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків для проведення судової почеркознавчої експертизи. Враховуючи викладене, посилання представника відповідача на те, що експертизу проведено за відсутності достатньої кількості вільних та умовно вільних зразків підпису та почерку, необхідних для надання висновку, а також, що експерт зробив неналежні висновки при проведенні експертизи, є неспроможними. При цьому відповідач не надав будь-яких доказів, які спростовували б зазначений висновок судового експерта. Матеріали справи також не містять інформації та будь-яких доказів про те, що наведений висновок експерта було визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності. Водночас суд враховує, що відповідачем не забезпечено явку у судове засідання заявленого представником відповідача свідка [PERSON] та не заявлено додаткових клопотань про виклик і допит інших свідків, які б підтверджували погіршення стану здоров`я [PERSON] , що у свою чергу могло б стати підставою для витребування медичної документації [PERSON] . Беручи до уваги викладене вище, суд не ставить під сумнів висновок експертизи та дійшов висновку, що в даному випадку відсутнє волевиявлення [PERSON] на встановлення його цивільних прав та обов`язків щодо укладання договору оренди землі від 17.01.2013, яка перебувала у його власності, оскільки в судовому засіданні доведено, що [PERSON] його не підписував. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем та її представником, а також заперечення представника відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні їй земельної ділянки, вважаючи, що належна їй земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Суддя враховує, що позивачем змінено предмет позову та вважає у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зокрема шляхом заявлення вимоги про витребування земельної ділянки із незаконного володіння від відповідача. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц від 16.06.2020. З наведених вище обставин вбачається порушення права позивача, відновлення якого можливо шляхом витребування земельної ділянки із незаконного володіння. Щодо скасування з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про інше речове право від 16 травня 2017 року за № 20493356 суд зазначає таке. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно із частиною 1 статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. У статті 125 Земельного кодексу України (далі ЗК) передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а статтею 126 ЗК визначено, що право власності, користування земельною ділянкою, оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав підлягають, зокрема, речові права, похідні від права власності, між іншим, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки (стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 16 березня 2020 року у справі №922/1658/19, необхідно розмежовувати державну реєстрацію речових прав, зокрема, на землю, порядок якої урегульовано у статтях 125, 126 ЗК, та державну реєстрацію правочину (стаття 210 ЦК). У постанові від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку про те, що державна реєстрація речового права не є державною реєстрацією договору оренди землі. У цій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з 01 січня 2013 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11 лютого 2010 року №1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК виключено посилання щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону України «Про оренду землі» були виключені статті 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі, а тому після 01 січня 2013 року відповідач не міг зареєструвати спірний правочин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц, зокрема, у пунктах 83- 87, викладено такі висновки щодо застосування конкретного способу захисту цивільного права, який залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Суд також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Подібні висновки викладені також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц та постановах Верховного Суду від 25.10.2022 у справі № 910/6567/20, від 22.11.2022 у справі № 911/2609/21. У справі, що розглядається, звертаючись до суду позивач вказував, що договір оренди землі від 17.01.2013 він не укладав та не підписував. Судом попередньо зроблено висновок про відсутність волевиявлення [PERSON] на встановлення його цивільних прав та обов`язків щодо укладання договору оренди землі від 17.01.2013, яка перебувала у його власності, оскільки в судовому засіданні доведено, що [PERSON] його не підписував. Тому суд доходить висновків про незаконне користування відповідачем спірною земельною ділянкою, що належала позивачу [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] , на праві власності, а отже, позовні вимоги про витребування з чужого незаконного володіння, а також скасування відомостей (запису) про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки згідно з договором оренди землі від 17 січня 2013 року, яке було зареєстровано державним реєстратором виконавчого комітету Іванівської сільської ради Уманського району Черкаської області Косолапом В.І., номер запису 20493356, є належним та ефективним способом захисту порушеного права власності позивача в цій справі. Подібні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19), правовідносини у якій виникли щодо безпідставного користування земельною ділянкою. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на вимогах закону і з урахуванням зміни предмету позову підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, тому суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2102 грн 00 коп. Крім того, враховуючи, що [PERSON] сплачено кошти в розмірі 9 559 грн 20 коп. за проведення судової почеркознавчої експертизи, суд стягує з відповідача на користь позивача [PERSON] зазначені витрати в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved