Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

У червні 2024 року до суду надійшла позовна заява, в якій позивач просив розірвати договір про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 1 372 096 грн. 10 коп. за розпискою від 1 лютого 2021 року, 50 000 грн. витрати на професійну правничу допомогу та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 26 серпня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого сторони зобов`язались спільно діяти без створення юридичної особи з метою отримання прибутку за рахунок використання майна, зазначеного у договорі. Відповідно до договору, загальна вартість вкладу сторін складається із сукупності вартості майна визначеного у п. 2.4. договору становить 68 111 доларів США. Вклад сторін є рівним та становить 34 055,50 доларів США в кожного. Вклад у спільну діяльність вважається внесеним у момент підписання зазначеного договору сторонами. 1 лютого 2021 року позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 34 055, 50 доларів США, про що відповідач [PERSON] надав розписку. Вказані кошти були отримані для придбання майна для спільної діяльності. У лютому 2021 року позивач здійсним оплату у розмірі 30 785 доларів США за придбання п`яти генераторів, які в подальшому стали предметом договору спільної діяльності. Проте, з моменту підписання договору про спільну діяльність і до теперішнього часу [PERSON] не виконував свій обов`язок по виплаті позивачу вкладу у спільну діяльність. Крім того, після надходження генераторів на територію України, право власності на них зареєстрував за собою відповідач. За результатами спільної діяльності відповідач [PERSON] набув право власності на п`ять генераторів, на загальну суму 30 785 доларів США, а також отримав грошові кошти у сумі 34 055, 50 доларів США від позивача. Внесків у спільну діяльність відповідач не здійснював. Отже, за результатами спільної діяльності позивача та відповідача, позивач витратив 64 840, 50 доларів США, а відповідач набув майно та грошових коштів на аналогічну суму. 19 липня 2022 року, позивачем було направлено претензію щодо повернення вказаних коштів, проте відповідач гроші не повернув. Тому, позивач просить розірвати договір про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року, стягнути з відповідача [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 372 096, 10 (що є еквівалентом 34 055, 50 доларів США за курсом НБУ на день подання позову) за розпискою від 1 лютого 2021 року, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. У судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені у позові. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, але приймав участь раніше у судовому засіданні та надавав пояснення. Так, у своїх поясненнях позивач позовні вимоги підтримав повністю та зазначив, що зимою 2021 року разом з відповідачем, вони вирішили створити спільну діяльність для отримання прибутку шляхом купівлі майна, а саме: трейлергенераторних установок та в подальшому передачі їх в аренду. Після чого, 1 лютого 2021 року позивач надав [PERSON] гроші у сумі 34 055, 50 доларів США, про що було складено розписку. Після отримання коштів, відповідачем було повідомлено, що він не може здійснювати подальше фінансування їх спільного проекту, тому позивач був змушений самостійно дофінансовувати проект. Тому, позивачем особисто було здійснені платежі за трейлегенаторні установки. 26 серпня 2021 року між ним та [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність, примірник (проект) договору, був складений ним власноруч. Трейлергенераторні установки, які є предметом договором, були придбані за його кошти. Розмитненням та оформленням займався відповідач, всі інвойси та декларації на розмитнення були оформлені на відповідача [PERSON] , а від так позивач фактично не володіє генераторами. Тому, позивач зазначає, що ним фактично було стовідсотково профінансовано спільний проект (за умовами якого вартість спільного вкладу складала 68 111 доларів США), замість обумовленої разом із відповідачем половини (34 055, 50 доларів США). Оскільки між сторонами не було досягнуто мети, а дохід вони так і не отримали, позивач просив розірвати договір про спільну діяльність та стягнути з відповідача надані грошові кошти за розпискою у розмірі 34 055, 50 доларів США, що є еквівалентом 1 372 096, 10 грн. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог в повному обсязі та просили суд відмовити у задоволенні позову. У своїх поясненнях відповідачем було зазначено, що вони з [PERSON] планували вести спільну діяльність без укладання договору з метою отримання прибутку, а саме: купівля трейлергенераторних установок та передача їх в оренду. Проте, в подальшому позивач наполіг на укладенні договору про спільну діяльність. Сума спільного вкладу становила 68 111 доларів США. До укладання Договору, позивачем дійсно були внесені грошові кошти на придбання раніше визначених трейлергенераторних установок в загальному розмірі 30 785 доларів США відповідно до платіжних доручень, але розмитнення відбувалось за рахунок відповідача. В подальшому [PERSON] наполягав на укладені договору про спільну діяльність, на що відповідач погодився. В день підписання договору 26 серпня 2021 року, позивач надав [PERSON] примірник договору та готовий примірник розписки, датований заднім числом, а саме: 1 лютого 2021 року. [PERSON] наполягав на підписанні розписки, оскільки йому необхідне було підтвердження факту купівлі генераторів. Представник відповідача у своїх поясненнях зазначив, що майнова вимога позивача ґрунтується на розписці від 01.02.2021 року, згідно тексту якої відповідач 01.02.2021 року отримав від нього грошові кошти у сумі 34 055,50 доларів США «для придбання майна для спільної із Позивачем діяльності відповідно до договору про спільну діяльність від 26.08.2021, укладеного між ними». А тому позивач вважає, що він двічі, за розпискою та Договором, оплатив вартість генераторів. Крім того зазначив, що [PERSON] раніше вже звертався з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2023 року, що набрало законної сили 13.02.2024 року у справі № 204/4537/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів було встановлено, що Відповідач поніс витрати на оформлення документів, доставку та розмитнення зазначених вище трейлергенераторних установок, що підтверджується долученою до матеріалів справи перепискою Позивача та Відповідача у мессенджері Viber, а також аудіозаписом розмови Позивача та Відповідача, що міститься на долученому до матеріалів справи флеш-носії, з якого вбачається, що Позивач визнавав факт належності спірних трейлергенераторних установок їм обом на праві спільної власності. Крім того, зазначив що вимоги також були з приводу стягнення грошових коштів за розпискою, про що рішенням суду позивачу було відмовлено. Що стосується вимог про розірвання договору, то представник відповідача зазначив, що позивач у позові як на підставу для розірвання договору посилається на частини 1, 2 ст. 1141 ЦК України, які передбачають порядок та умови припинення договору простого товариства. Проте, позовна заява не містить доказів звернення Позивача до Відповідача з пропозицією припинити Договір та вирішити пов`язані з цим майнові питання. В матеріалах справи відсутні докази відмови Відповідача від такого розірвання чи перешкоджання у цьому. Тому, представник відповідача вважає цю вимогу передчасною, оскільки відсутня обставина порушення прав та інтересів позивача, що виключає можливість їх судового захисту. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що 26 серпня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого сторони зобов`язались спільно діяти без створення юридичної особи з метою отримання прибутку за рахунок використання майна, зазначеного у п. 1.2. (підпункти 1.2.1. - 1.2.5.) даного договору (зокрема, за рахунок передачі такого майна в оренду фізичним та юридичним особам). Відповідно до п. 2.3, 2.4 укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Договору про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року, майно, зазначене у п. 1.2 (підпунктах 1.2.1.-1.2.5.) даного договору було придбано сторонами за кошти сторін, які понесли рівні фактичні витрати на його придбання та документальне оформлення. Сторони виходять з того, що вартість майна, зазначеного у п. 2 (підпунктах 1.2.1.-1.2.5.) даного договору становить: для майна, зазначеного у підпункті 1.2.1. договору 11 768,00 доларів США (VIN/кузов [NUMBER] ); для майна, зазначеного у підпункті 1.2.2. договору 10 514,00 доларів США (VIN/кузов [NUMBER] ); для майна, зазначеного у підпункті 1.2.3. договору 15 274,00 доларів США (VIN/кузов [NUMBER] ); для майна, зазначеного у підпункті 1.2.4. договору 15 079,00 доларів США (VIN/кузов [NUMBER] ); для майна, зазначеного у підпункті 1.2.5. договору 15 476,00 доларів США (VIN/кузов [NUMBER] ). Згідно пункту 2.5 даного договору, сторони несуть рівні витрати для досягнення мети даного договору. Відповідно до пункту 2.6. Договору про спільну діяльність, покриття витрат та збитків, які виконують у результаті спільної діяльності сторін за даним договором здійснюється сторонами у рівних частинах, за виключенням випадку, коли такі витрати або збитки виникли в результаті дій або бездіяльності однієї сторони без погодження з іншою стороною. Пунктом 2.7. Договору визначено, що прибуток від спільної діяльності за даним договором розподіляється між сторонами порівну (у рівних частинах) у строки, узгоджені сторонами, але не пізніше, ніж протягом одного місяця з дати фактичного отримання прибутки. З пояснень сторін у судовому засіданні встановлено, що сторони, підписавши договір про спільну діяльність, придбавши майно для отримання прибутку за цим договором, не досягли мети, а саме: не змогли використати дане майно для передачі в оренду фізичним та юридичним особам та отримати прибуток. Відповідно до ст. 1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Згідно ст. 1131 ЦК України, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Статтею 1132 ЦК України визначено, що за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Згідно ст. 1133 ЦК України, вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками. Відповідно до пункту 3.1 Договору про спільну діяльність, даний договір діє з моменту його підписання сторонами до 26 серпня 2022 року. Якщо будь-яка зі сторін письмово не повідомить іншу сторону про припинення дії цього договору не пізніше, ніж за один місяць до закінчення його дії, дія цього договору продовжується на один рік після останнього дня дії договору. Таким же чином дія договору припиняється або продовжується у наступні періоди. Пунктом 3.2. даного Договору визначено, що будь-які зміни та доповнення до даного договору здійснюється за взаємною згодою сторін виключно у письмовому виді та викладаються у додаткових угодах, які є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України, договір простого товариства припиняється у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників. Частиною 2 ст. 1142 ЦК України передбачено, що учасник договору простого товариства, укладеного на визначений строк, або договору, у якому досягнення мети визначено як скасувальна умова, має право вимагати розірвання договору у відносинах з іншими учасниками через поважну причину з відшкодуванням іншим учасникам реальних збитків, завданих розірванням договору. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Таким чином, судом встановлено, що сторони, уклавши договір про спільну діяльність від 26.08.2021 року, не досягли мети, передбаченої договором, у зв`язку з чим діяльність, передбачена договором та наслідки у вигляді розподілу результатів спільної діяльності, не настали. Враховуючи наведене, суд вважає, що договір про спільну діяльність від 26.08.2021 року, підлягає розірванню. Що стосується вимог про стягнення з відповідача [PERSON] на косить позивача [PERSON] грошової суми у розміні 1 372 096, 10 грн, за розпискою від 01.02.2021 року, то суд зазначає наступне. Згідно тексту розписки від 01.02.2021 року вбачається, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 34055, 50 доларів США, для придбання майна для спільної діяльності з метою отримання прибутку. Вказана сума є вкладом [PERSON] у їхню спільну діяльність відповідно до договору про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року, укладеного між ними. Відповідно до пункту 1.2 Договору про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року, предметом договору є майно, яке сторони домовилися використовувати для досягнення мети даного договору, а саме: 1.2.1. Трейлергенераторна установка модель Luke Generator з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 40 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний, бувший у використанні: VIN/кузов [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2000, модельний рік виготовлення - 2000, тип кузова причіп; 1.2.2. Трейлергенераторна установка модель Generac MMG55D з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний Magnum 2010 р.в., бувший у використанні: VIN/кузов [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2010, модельний рік виготовлення - 2010, тип кузова причіп; 1.2.3. Трейлергенераторна установка модель Generac 54290 з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний Felling Trailers 2007 р.в., бувший у використанні: VIN/кузов [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2007, модельний рік виготовлення - 2007, тип кузова причіп; 1.2.4. Трейлергенераторна установка модель Generac 54290 з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний Felling Trailers 2007 р.в., бувший у використанні: VIN/кузов [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2007, модельний рік виготовлення - 2007, тип кузова причіп; 1.2.5. Трейлергенераторна установка модель Generac 54290 з поршневим двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення дизелем, потужністю 50 кВ*А, встановлена на трейлер двовісний Felling Trailers 2007 р.в., бувший у використанні: VIN/кузов [NUMBER] , календарний рік виготовлення - 2007, модельний рік виготовлення - 2007, тип кузова причіп. Так, пунктом 2.2 Договору про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року [PERSON] та [PERSON] погодили, що майно, зазначене у п. 1.2 (підпунктах 1.2.1.-1.2.5.) даного договору вважається спільною сумісною власністю сторін, не зважаючи на зазначення одного власника майна у документах, які підтверджують право власності на це майно та є виділеним для спільної діяльності за цим договором майном. Вважається, що сторони виділили майно для спільної діяльності у рівних частках та вклади сторін вважаються рівними за вартістю. Загальна вартість вкладу сторін складається із сукупної вартості майна, визначеної у п. 2.4 Договору та становить 68 111,00 доларів США. Відповідно, вартість вкладу сторони-1 ( [PERSON] ) становить 34 055,50 доларів США, вартість вкладу сторони-2 ( [PERSON] ) становить 34 055,50 доларів США. Вклад у спільну діяльність вважається внесеним у момент підписання цього договору сторонами. Відповідно до п. 2.3, 2.4 укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Договору про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року, майно, зазначене у п. 1.2 (підпунктах 1.2.1.-1.2.5.) даного договору було придбано сторонами за кошти сторін, які понесли рівні фактичні витрати на його придбання та документальне оформлення. Сторони виходять з того, що вартість майна, зазначеного у п. 2 (підпунктах 1.2.1.-1.2.5.) даного договору становить: для майна, зазначеного у підпункті 1.2.1. договору 11 768,00 доларів США (VIN/кузов [NUMBER] ); для майна, зазначеного у підпункті 1.2.2. договору 10 514,00 доларів США (VIN/кузов [NUMBER] ); для майна, зазначеного у підпункті 1.2.3. договору 15 274,00 доларів США (VIN/кузов [NUMBER] ); для майна, зазначеного у підпункті 1.2.4. договору 15 079,00 доларів США (VIN/кузов [NUMBER] ); для майна, зазначеного у підпункті 1.2.5. договору 15 476,00 доларів США (VIN/кузов [NUMBER] ). Отже, підписуючи 26 серпня 2021 року Договір про спільну діяльність [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що трейлергенераторні установки були придбані та документально оформлені за кошти обох сторін договору, а також на момент підписання договору [PERSON] та [PERSON] вже внесли свій вклад у спільну діяльність в рівних частинах по 34 055,50 доларів США кожний. Позивач у позові та поясненнях у судовому засіданні зазначає, що 1 лютого 2021 року він надав [PERSON] гроші у сумі 34 055, 50 доларів США, про що було складено розписку. Після отримання коштів, відповідачем було повідомлено, що він не може здійснювати подальше фінансування їх спільного проекту, а тому позивач був змушений самостійно дофінансовувати проект. Тобто, позивач вважає, що ним фактично було стовідсотково профінансовано спільний проект (за умовами якого вартість спільного вкладу складала 68 111 доларів США), замість обумовленої разом із відповідачем половини (34 055, 50 доларів США), а саме: по розпизці передані грошові кошти у розмірі 34 055, 50 доларів США та 30 785 доларів США оплата за платіжними дорученнями на купівлю трейлергенераторних установок. Тому, позивач вважає, що грошові кошти передані за розпискою у розмірі 34 055, 50 доларів США, які були вкладом у спільну діяльність, відповідач [PERSON] не повернув позивачу з моменту підписання договору про спільну діяльність. Однак, на підтвердження даних обставин позивачем не надано належних та допустимих доказів. Крім того, зазначені обставини спростовуються рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2023 року, яке набрало чинності 13.02.2024 року у справі № 204/4537/23 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за розпискою. Так, у рішенні суду зазначено, що позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 34 055,50 доларів США переданих за розпискою від 01.02.2021 року для придбання майна для спільної з відповідачем діяльності. Підставою позову була ст. 1212 ЦК України, оскільки позивач зазначив що відповідач зобов`язаний повернути отримані від позивача грошові кошти, оскільки правова підстава для їх набуття та збереження відсутні. Під час розгляду справи судом було встановлено, що: «оцінюючи надану стороною позивача розписку від 1 лютого 2021 року, суд вважає за необхідне зазначити, що у суду виникають обґрунтовані сумніви щодо дати складання та підписання [PERSON] даної розписки, оскільки сама розписка хоча датована 1 лютого 2021 року, однак у ній міститься посилання на договір про спільну діяльність, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] більше ніж через пів року після дати розписки, а саме 26 серпня 2021 року. Більш того, сума грошових коштів, зазначена у розписці від 1 лютого 2021 року, повністю співпадає з розміром вкладу у спільну діяльність кожної зі сторін згідно договору про спільну діяльність від 26 серпня 2021 року, що додатково дає підстави для оцінки даного доказу як маловірогідного та непереконливого. Суд зауважує, що розписка від 1 лютого 2021 року не містить зобов`язань відповідача [PERSON] повернути грошові кошти позивачу [PERSON] , та сума грошових коштів зазначених у розписці є вкладом позивача у спільну з відповідачем діяльність. При цьому, як вбачається з долучених до матеріалів справи доказів в їх сукупності, сума вкладів кожної сторони у загальному розмірі 68 111,00 доларів США (по 34 055,50 доларів США кожною стороною) являє собою сукупну вартість трейлергенераторних установок (витрат на їх придбання та документальне оформлення), які були придбані, доставлені в Україну та документально оформлені вже після 1 лютого 2023 року, а тому [PERSON] та [PERSON] в будь-якому випадку станом на 1 лютого 2021 року не могли передбачити, що розмір вкладу у спільну діяльність кожного з них буде становити саме по 34 055,50 доларів США, що створює достатньо обґрунтованих підстав для критичної оцінки розписки в частині дати її складання та факту отримання 1 лютого 2021 року відповідачем від позивача грошових коштів у зазначеному розмірі». Також, у даному рішенні встановлено, що 16 лютого 2021 року позивачем згідно з інвойсом № 31120991 було оплачено 7 108,00 доларів США (вартість у інвойсі - 7 028,00 доларів США) за трейлергенераторну установку, встановлену на трейлер Felling Trailers 2007 р.в., VIN/ кузов [NUMBER] , 2007 року випуску, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 1 від 16 лютого 2021 року. Також, 16 лютого 2021 року [PERSON] згідно з інвойсом № 31120961 було оплачено 7 328,00 доларів США (вартість у інвойсі - 7 228,00 доларів США) за трейлергенераторну установку, встановлену на трейлер Felling Trailers 2007 р.в., VIN/кузов [NUMBER] , 2007 року випуску, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 1755 від 16 лютого 2021 року. 17 лютого 2021 року [PERSON] згідно з інвойсом № 31120971 було оплачено 7 218,00 доларів США (вартість у інвойсі - 7 128,00 доларів США) за трейлергенераторну установку, встановлену на трейлер Felling Trailers 2007 р.в., VIN/ кузов [NUMBER] , 2007 року випуску, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 78 від 17 лютого 2021 року. 24 лютого 2021 року згідно з інвойсом № 31121011 було оплачено 4 833,00,00 доларів США (вартість у інвойсі - 4 833,00 доларів США) за трейлергенераторну установку, встановлену на трейлер, VIN/кузов [NUMBER] 2000 року випуску, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті МТ103 вихідний через SWIFT від 24 лютого 2021 року. 26 лютого 2021 року згідно з інвойсом № 30355791 було оплачено 4 298,00,00 доларів США (вартість у інвойсі - 4 298 доларів США) за трейлергенераторну установку, встановлену на трейлер Magnum, VIN/кузов [NUMBER] , 2010 року випуску, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті МТ103 вихідний через SWIFT від 26 лютого 2021 року. При цьому, сторонами визнавалось, що вищевказані трейлергенераторні установки були оплачені саме за грошові кошти позивача. Дану обставину також підтвердив допитаний під час розгляду справи в якості свідка [PERSON] , який зазначив, що грошові кошти для оплати двох трейлергенераторних установок надав йому позивач, який попросив його допомогти переказати грошові кошти, оскільки банківська система не пропускала необхідну суму платежу від імені позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 13 лютого 2024 року Постановою Дніпровського апеляційного суду по справі № 204/4537/23, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська було змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволені позову, в іншій частині рішення залишено без змін. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що грошові кошти за розпискою від 01.02.2021 року фактично відповідачу [PERSON] не передавалися, а були внесені в спільну діяльність з метою отримання прибутку за укладеним 26.08.2021 року договором про спільну діяльність, шляхом оплати за платіжними дорученнями трейлергенераторних установок. Оскільки судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини за договором про спільну діяльність, а грошові кошти, відповідно до розписки від 01.02.2021 року, були витрачені на придбання трейлергенераторних установок, які є предметом договором про спільну діяльність, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення грошових коштів за розпискою з відповідача. Так, відповідно до ст. 1142 ЦК України, у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Також слід зазначити, що відповідно до укладеного договору про спільну діяльність між позивачем та відповідачем, майно, яке сторони домовилися використовувати для досягнення мети даного договору, а саме: трейлергенераторні установки, вважається спільною сумісною власністю сторін, не зважаючи на зазначення одного власника майна у документах, які підтверджують право власності на це майно та є виділеним для спільної діяльності за цим договором майном, а тому після припинення договору майно, що є у спільній власності учасників, підлягає розподілу відповідно до вимог встановлених Цивільним Кодексом України. Що стосується вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн., то суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Однак, матеріали справи не містять доказів, таких як акт виконаних робіт з розрахунком виконаних робіт та витраченого часу, сплати позивачем витрат на правничу допомогу, не надано відповідної квитанції або платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що позивач дійсно поніс витрати на правничу допомогу. Таким чином, судові витрати на правову допомогу не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому суд вважає, що у відшкодуванні судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги позивачу, слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненю судовий збір за подачу позову в частині оплати за немайнову вимогу у розмрірі 1 211 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial