Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька. Позов мотивований тим, що [PERSON] , [INFO] , досягнув пенсійного віку, однак через відсутність необхідного страхового стажу права на пенсію за віком не набув та не отримує допомогу малозабезпеченій сім`ї. Інших джерел доходів не має. Позивач має двох повнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Витрати на придбання продуктів харчування, побутових засобів, витрати на оплату комунальних послуг для позивача є значними і його коштів не вистачає для їх покриття. Позивач сплачував аліменти на утримання двох дітей і станом на сьогодні заборгованості зі сплати аліментів немає. Повнолітній син та донька позивача мають постійний дохід, є фізично здоровими, тому мають можливість надавати батькові матеріальну допомогу, але відмовляються це робити. За таких складних життєвих обставин, знаходячись на межі бідності та не отримуючи від дітей ніякої підтримки, позивач вимушений звернутися з позовною заявою про стягнення аліментів. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідачів на свою користь аліменти на утримання непрацездатного батька у твердій грошовій сумі в розмірі по 4000 гривень з кожного щомісячно. У відзиві на позов відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали. Вважають, що підстав для стягнення з їх аліментів немає. За життя батько не турбувався про їхнє благополуччя, відбував покарання в місцях позбавлення волі й аліменти на утримання дітей не сплачував, а коли і платив, то незначні суми. Зазначають, що їхнє матеріальне становище не дозволяє утримувати батька, оскільки вони не мають постійних доходів, а на утриманні відповідача [PERSON] перебуває малолітній син [PERSON] . Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Пояснив, що має 61 рік, однак пенсію не отримує, оскільки має лише 11 років страхового стажу. Зараз він ніде не працює, будь-яких доходів не має, а тому перебуває у скрутному матеріальному становищі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися. Заслухавши пояснення позивача, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов безпідставним і таким, що до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є батьком відповідачів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджується повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00054984466, №00054984668 від 26.11.2025 та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00054984299 від 26.11.2025. Відповідно до статті 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Згідно з частинами 1 та 3 ст. 172 СК України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 203 СК України дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Отже, нормами Сімейного кодексу України визначено обов`язкові умови та підстави покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків, а саме: досягнення дітьми вісімнадцяти років; непрацездатність батьків за віком або за станом здоров`я; потреба батьків у матеріальній допомозі; відсутність обставин для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. При цьому, суд звертає увагу на те, що факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання, стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить про те, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. Визначення поняття непрацездатні особи міститься у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно з якою непрацездатні громадяни це особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року не менше 35 років. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 року від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року від 22 до 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року від 23 до 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року від 24 до 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року від 25 до 35 років. Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії. З паспорта громадянина України [NUMBER] , виданого Камінь-Каширським РВ УМВС України у Волинській області 29.03.1996, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , тобто станом на час розгляду справи позивач досяг 61-річного віку. Таким чином, згідно з положеннями статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для отримання права на призначення пенсії за віком при досягненні 60-річного віку позивачу необхідно мати страховий стаж з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року не менше 31 року. З наданих у судовому засіданні пояснень позивача встановлено, що його страховий стаж становить 11 років, тому станом на день звернення до суду та ухвалення рішення у справі [PERSON] не досяг віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі й на пільгових умовах, оскільки він не має необхідного страхового стажу для призначення пенсії у віці від 60 до 63 років, а тому не може вважатися непрацездатним громадянином у розумінні статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також [PERSON] не надав суду доказів, що підтверджують наявність у нього будь-якого захворювання, яке позбавляє його можливості працевлаштуватися, або доказів, які вказуються на інші істотні життєві обставини, що підтверджують його непрацездатність. Таким чином, позивач не довів обставин, на які він посилається як на підставу заявлених позовних вимог, зокрема своєї непрацездатності та потреби в отриманні матеріальної допомоги, що відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України є обов`язковими умовами для виникнення в повнолітніх дочки, сина обов`язку утримувати свого батька. З огляду на викладене в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed