Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

17.10.2025 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що [PERSON] , має у приватній власності житловий 6удинок № 77 (сімдесят сім), який розташований по [ADDRESS] , набутий на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 3825 від 15.02.1999 року та зареєстрований Первомайською філією Південної Товарної Біржи в журналі реєстрації біржових угод. Відповідно до вказаного договору, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила зазначений будинок. Державна реєстрація права власності на вказаний 6удинок була проведена за [PERSON] . Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації і записана в реєстрову книгу № 44 стр. 23. за реєстровим № 12330 віл 02.03.1999 року. Так, маючи намір на розпорядження своїм майном та приведення у відповідність вказаний правовстановлюючий документ, щодо державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав. Позивачка звернулась до суб`єкта державної реєстрації, на що отримала відмову у проведенні реєстраційних дій на підставі невідповідності правовстановлюючого документа чинному законодавству, при цьому їй було роз`яснено, що установчим документом на вищевказаний 6удинок є договір купівлі-продажу нерухомого майна № 3825 від 15.02.1999 року, посвідчений і зареєстрований Первомайською філією Південної Товарної Біржи, хоча на підставі ст. 227 Цивільного кодексу України, у редакції 1963 року (з урахуванням прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у редакції 2003 року), договір купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, повинен бути нотаріально посвідчений, а недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору . Зазначений договір купівлі-продажу не може бути прийнятий до державної реєстрації прав та до нотаріального провадження як правовстановлюючий. Хоча, відповідно до ст. 15 Закону У країни "Про товарну біржу" передбачалося право особи на укладення договорів купівлі-продажу і їх реєстрація в журналі реєстрації біржових угод без нотаріального посвідчення таких договорів. Питання підлягає вирішенню в судовому порядку. З цих підстав Позивачка вимушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на вказане майно, визнавши за собою право власності на житловий будинок [ADDRESS] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , іменовані як «Продавець» та [PERSON] , іменована як «Покупець» уклали договір купівлі- продажу нерухомого майна № 3825 від 15.02.1999 року, за яким Продавець продав, а Покупець купив житловий 6удинок. розташований за адресою: [ADDRESS] . Даний договір 6ув зареєстрований за № 3825 Первомайською філією Південної Товарної Біржи в журналі реєстрації біржових угод 15.02.1999 року але в нотаріальному порядку засвідчений не був. Після укладання договору та підписання його, Покупець та Продавець здійснили всі дії на його виконання, а саме: Продавець повністю передав Покупцю зазначений об`єкт нерухомості. натомість останній отримав вказаний житловий будинок, сплативши Продавцю взаємно визначену та обумовлену ціну, яка склала 28414 грн. Дані кошти Продавець отримав до підписання даного договору. У результаті чого, [PERSON] набула право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , з часу підписання та реєстрації цього договору на біржі (15.02.1999 року), що є доказом того, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору і відбулось його повне виконання та відчуження. Також, після придбання Позивачкою вказаною житлового будинку, вона та члени її сім`ї визначили реєстрацію місця проживання за вказаною адресою, де проживають і до сьогоднішнього дня. Оскільки Покупець, [PERSON] , повністю виконала умови договору купівлі - продажу нерухомою майна, у передбаченому законом порядку, угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом недійсною не визнавалася. Отже, остання набула право власності па вищевказаний будинок і правомірно ним володіє та користується. На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі про час і місце слухання справи оповіщені відповідно до вимог ст. 128, 130 ЦПК України. Відзив на позов не надали. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні був встановлений факт укладення 15.02.1999 року договору купівлі- продажу нерухомого майна № 3825, відповідно до умов якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила житловий 6удинок № 77 (сімдесят сім), який розташований по [ADDRESS] . Даний договір було зареєстровано 15.02.1999 року в Первомайській філії Південної Товарної Біржі за № 3825, відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року. Згідно вище вказаного договору [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] прийняла в управління та користування спірний будинок, сплативши іншій стороні її договірну вартість в розмірі 28414 грн., що є доказом того, що сторони на момент укладення договору досягнули згоди щодо істотних умов договору. Зазначене нерухоме майно позивач зареєструвала в Первомайському МБТІ 02 березня 1999 року за № 12330, у встановленому законом порядку, згідно реєстраційного посвідчення КП «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації». На даний час, нотаріальне посвідчення договору неможливе. Згідно ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на той час, угода може бути визнана дійсною, якщо вона фактично відбулась. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 332 ЦК України право власності на нерухоме майно, якщо відповідно до закону таке право підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації. Обов`язковість державної реєстрації прав на нерухоме майно передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІV. Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 року № 553) передбачені умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 120 Земельного Кодексу України: «У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення... У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди». Відповідно до ст. 377 ЦК України: «До особи, яка набула право власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача)». Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. З урахуванням наведеного позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та законними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved