Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

У серпні 2025 року позивач, ТОВ «Він Фінанс» (код ЄДРПОУ 38750239, м. Київ), пред`явив цей позов з підстав прострочення виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2015 року, яким стягнуто заборгованість на користь ПАТ «Дельта Банк» солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 11308391000 від 03 березня 2008 року, укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON] , в розмірі нарахованих з 17 листопада 2009 року відсотків в сумі 67 484, 62 грн., а також судовий збір в сумі 674,86 грн. Оскільки ні на користь визначеного рішенням суду кредитора, ні після заміни ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року кредитора на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», що 25 липня 2024 року змінило назву на ТОВ «Він Фінанс», відповідачем стягнута заборгованість не погашена, то в силу ст. 625 ЦК України позивач просить суд стягнути за період прострочення з 25 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року 3% річних в сумі 6 128,93 грн. та інфляційні втрати на суму боргу в сумі 14904,49 грн., а всього 21033,42 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддям від 07 серпня 2025 року вказана позовна заява передана судді Центрального районного суду міста Дніпра Колесніченко О.В. 08 серпня 2025 року. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 11 вересня 2025 року, після отримання інформації з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване місце проживання відповідача, з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Відповідач свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви, проте 27 серпня 2025 року подав заяву, в якій позов не визнав повністю, наполягаючи на застосуванні строків позовної давності, що спливли ще до початку карантину та в подальшому війни. У судове засідання не з`явилися всі учасники справи, і про причини своєї неявки відповідач не повідомила та про розгляд справи в її відсутність не клопотала, на підставі чого без фіксування судового процесу технічними засобами проведений заочний розгляд справи згідно з ст. ст. 280, 281 ЦПК України з урахуванням письмової згоди представника позивача, який 14 серпня 2025 року подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, що з`ясуванню обставин не перешкоджає. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою у задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2010 року у цивільній справі № 2-1748/10 позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 11308391000 від 03 березня 2008 року, що станом на 17 листопада 2009 року становила 163 687,84 грн. (тіла кредиту та відсотків, нарахованих до 17 листопада 2009 року). Разом з тим рішення суду не виконане. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2015 року у цивільній справі № 203\\4061/14-ц, що набрало законної сили 26 червня 2015 року, позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» в рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 113391000 від 03 березня 2008 року, а саме заборгованості по відсоткам у розмірі 67 486,62 грн., а також повернення судових витрат 674,86 грн., а разом 68 161,48 грн. (а.с.12-13). Ухвалою Кіровського районного суд м. Дніпропетровська від 22 листопада 2019 року № 203/5194/14-ц (провадження № 6/0203/129/2019) замінено стягувача з ПАТ «Дельта Банк» на стягувача «ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ЄДРПОУ 38750239) у виконавчих листах про стягнення з [PERSON] , [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 03 березня 2008 року № 11308391000, виданих у цивільній справі № 203/4061/14-ц; в задоволенні решти вимог відмовлено, оскільки ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не надано жодних доказів на підтвердження наявності виконавчого провадження з виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 12 січня 2015 року (а.с.16). За офіційними даними ЄДРПОУ ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (код 38750239) змінило комерційну назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (код 38750239) (а.с.11,12, 15). За відкритими офіційними даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень, станом на подання позовної заяви 07 серпня 2025 року, а також на день розгляду справи судом по суті, виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 203/4061/14-ц відносно боржника [PERSON] не відкривалось, що також узгоджується і з встановленими ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року обставинами відсутності станом на 03 листопада 2019 року виконавчого провадження з виконання рішення суду від 12 січня 2015 року, що свідчить про те, що виконавчі листи на виконання рішення у справі № 203/4061/14-ц до примусового виконання ні стягувачем ПАТ «Дельта Банк», ні його правонаступником ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не пред`являлись з часу отримання виконавчих листів стягувачем у серпні 2015 року і щонайменше до 07 серпня 2025 року, тобто 10 років. Також матеріали справи не містять даних про виконання рішення суду від 12 січня 2015 року. Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно частини першої статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності. Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22). Аналогічний правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20, провадження № 61-13760сво21. Схожий правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 904/6892/17 зроблено правовий висновок про те, що: «Незважаючи на те, що за змістом положень статей 549, 625 ЦК України і статті 230 ГК України кредитор має право нараховувати пеню, інфляційні втрати і 3% річних за допущене боржником прострочення виконання основного зобов`язання, яке (основне зобов`язання) не припинилося у встановленому порядку, наявність такого, що набрало законної сили, судового рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення основного боргу в зв`язку з необґрунтованістю відповідного позову, ухваленого за наслідками розгляду судом іншої справи між тими ж самими сторонами, унеможливлює подальше притягнення кредитором боржника до відповідальності у виді штрафної санкції (пені), оскільки її практичне застосування є додатковим зобов`язанням, яке випливає з основного зобов`язання (сплати основного боргу), тоді як підтверджена рішенням суду остаточна втрата позивачем (кредитором) права на задоволення вимоги щодо основного зобов`язання (основного боргу) в процесуальному (судовому) порядку призводить до втрати ним права на стягнення штрафних санкцій як додаткової вимоги. Адже, натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 549 ЦК України щодо нарахування пені розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування пені у разі, якщо вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку». На виконання вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, у зв`язку з чим суд враховує висновки Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 602/140/23, Об`єднаної палати КЦС Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц у подібних правовідносинах. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не може бути задоволена, оскільки такі нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні, так як вимога при стягнення основної суми боргу не заявлялася, а строк пред`явлення рішення суду про стягнення основної суми боргу до виконання, передбачений Законом України «Про виконавче провадження» сплив ще 26 червня 2018 року (з огляду на редакцію ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження станом на день видачі виконавчих листів 18 грудня 2014 року) і не поновлювався, у зв`язку з чим суд відхиляє доводи позивача про те, що в нього виникло право на застосування наслідків порушення невиконаного відповідачем грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. За встановлених обставин в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи судовий збір належить покласти на позивача.

Outcome: dismissed