Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

У липні 2025 року позивач звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області із вказаним позовом. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , [INFO] . Відповідно до заповіту від 10.03.2012, посвідченого секретарем виконавчого комітету Личанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області i зареєстрованого у реєстрі за № 1 (далі Заповіт), [PERSON] заповів позивачу все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати, на день смерті і на що він за законом матиме право. Після смерті батька позивача відкрилась спадщина, яка складалась із: земельної ділянки площею 0,2700 га з кадастровим номером 3222484601:01:003:0080, розташованої за адресою: [ADDRESS] , наданої для ведення особистого селянського господарства; земельної ділянки площею 0,1397 га з кадастровим номером 3222484600:01:002:0187, розташованої на території Шпитьківської сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області, наданої для ведення особистого селянського господарства; 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] ; 1/4 частки земельної ділянки площею 0,1520 га з кадастровим номером 3222484601:01:003:0074, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельної ділянки площею 0,0292 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та наданої для ведення особистого селянського господарства. Позивач зазначила, що у встановлений законом строк вона звернулася до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області з питання оформлення спадщини за заповітом. 12.11.2014 нотаріусом було заведено спадкову справу № 565/2014. 02.12.2015 Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області на ім`я позивача було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом за № 1-3554 та № 1-3558, посвідчені 10.03.2012 секретарем виконкому Личанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за № 1 на земельну ділянку площею 0,2700 га та земельну ділянку площею 0,1397 га. На інше спадкове майно позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.04.2018 № 1084/02-31. З огляду на зазначене позивач була змушена звернутися до суду за захистом свої прав. Зазначає, що на момент смерті у [PERSON] також існувало право на приватизацію ще однієї 1/4 частини земельної ділянки площею 0,1520 га з кадастровим номером 3222484601:01:003:0074, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з огляду на наступне. Відповідно до договору дарування від 10.02.1995, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Апишковою 3.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1215 (далі - Договір дарування) померлий [PERSON] подарував [PERSON] 6/50 частин житлового будинку [ADDRESS] , у результаті чого [PERSON] став власником 19/50 частин (1/2-6/50 частин) цього будинку. Після укладення Договору дарування Личанською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області було прийнято рішення від 27.01.2009 № 284, яким земельна ділянка площею 0,16 га, що розташована у [ADDRESS] та надана для обслуговування будинку і господарських споруд, була безкоштовно передана у спільну сумісну власність гр. [PERSON] , гр. [PERSON] , гр. [PERSON] , гр. [PERSON] . Як стверджує позивач, вказана земельна ділянка була розподілена з урахуванням того, що на момент прийняття рішення про передачу її у спільну сумісну власність Договір дарування був дійсним і власником частини будинку, який на ній розміщений, був [PERSON] . З огляду на вказане [PERSON] також отримав право на приватизацію частини вищезгаданої земельної ділянки замість [PERSON] . Проте, у подальшому заочним рішенням Києво-Святошинським районним судом Київської області від 12.11.2012 у справі № 2-3457/12 Договір дарування був визнаний недійсним. Як стверджує позивач, такий правочин не створив жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, оскільки був визнаний судом недійсним. З огляду на викладене позивач зазначила, що оскільки єдиною спадкоємицею померлого [PERSON] відповідно до його Заповіту є тільки вона, то право на приватизацію 1/4 частини земельної ділянки площею 0,1520 га з кадастровим номером 3222484601:01:003:0074, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), замість [PERSON] перейшло саме до неї. Просила суд: визнати за нею право на завершення процедури приватизації та одержання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] , на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1520 га з кадастровим номером 3222484601:01:003:0074, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), замість [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ; визначити, що відповідно до рішення Личанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27.01.2009 № 284 земельна ділянка площею 0,16 га, що розташована у [ADDRESS] , та надана для обслуговування будинку і господарських споруд, передається у спільну часткову власність у наступних частках: 1/2 частки - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; 1/3 частки - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; 1/6 частки - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження; витребувано у Боярської державної нотаріальної контори (08151, м. Боярка, вул. Богдана Хмельницького, 113) належним чином засвідчену копію спадкової справи №565/2014 від 12.11.2014 року до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] ; витребувано у Вільнянської державної нотаріальної контори (70002, Запорізька область, Вільнянський район, місто Вільнянськ, вул. Бочарова, 6) інформацію щодо наявності спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у селі Придолинівка, Вільнянського району Запорізької області, а у разі наявності такої спадкової справи належним чином засвідчену копію вказаної спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . На виконання ухвали суду на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла відповідь від Вільнянської державної нотаріальної контори у якій вказано, що спадкова справа після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , не заводилась. На виконання ухвали суду 01 вересня 2025 року Боярська державна нотаріальна контора надала належним чином засвідчену копію спадкової справи №565/2014 від 12.11.2014 року до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені. Представник позивача подала до суду клопотання, в якому просила суд розглядати справу без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] та [PERSON] отримали ухвалу про відкриття, копії позовів з додатками - 21 серпня 2025 року. Відповідач [PERSON] отримав ухвалу про відкриття, копію позову з додатками - 21 серпня 2025 року. Відповідач [PERSON] отримав ухвалу про відкриття, копію позову з додатками - 21 серпня 2025 року. Відповідач [PERSON] отримав ухвалу про відкриття, копію позову з додатками - 25 серпня 2025 року. Відповідач Дмитрівська сільська рада Бучанського району Київської області отримала ухвалу про відкриття, копію позову з додатками 19 серпня 2025 року. Причини неявки відповідачів та їх позиція щодо позову суду не відомі. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За відсутності заперечень від позивача суд ухвалив рішення про проведення заочного розгляду справи по суті, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за N 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Померлий [PERSON] був батьком позивача, що вбачається з матеріалів справи, у тому числі з рішень суду, що набрали законної сили. Відповідно до заповіту від 10.03.2012, посвідченого секретарем виконавчого комітету Личанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області i зареєстрованого у реєстрі за № 1, [PERSON] заповів позивачу все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати, на день смерті і на що він за законом матиме право. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складалася із: 1) земельної ділянки площею 0,2700 га з кадастровим номером 3222484601:01:003:0080, розташованої за адресою: [ADDRESS] , наданої для ведення особистого селянського господарства; 2) земельної ділянки площею 0,1397 га з кадастровим номером 3222484600:01:002:0187, розташованої на території Шпитьківської сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області, наданої для ведення особистого селянського господарства; 3) 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] ; 4) 1/4 частки земельної ділянки площею 0,1520 га з кадастровим номером 3222484601:01:003:0074, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); 5) земельної ділянки площею 0,0292 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та наданої для ведення особистого селянського господарства. 12.11.2014 нотаріусом було заведено спадкову справу № 565/2014, що вбачається з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, який міститься у матеріалах справи. 02.12.2015 Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області на ім`я позивача було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом за № 1-3554 та № 1-3558, посвідчені 10.03.2012 секретарем виконкому Личанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за № 1 на: земельну ділянку площею 0,2700 га з кадастровим номером 3222484601:01:003:0080, розташовану за адресою: [ADDRESS] та надану для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку площею 0,1397 га з кадастровим номером 3222484600:01:002:0187, розташовану на території Шпитьківської сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області, та надану для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.04.2018 № 1084/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину на інше спадкове майно. Заочним рішенням Києво-Святошинським районним судом Київської області від 25.07.2019 у справі № 369/428/19 було: визнано за [PERSON] у порядку спадкування за Заповітом право на завершення процедури приватизації та одержання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після померлого [INFO] [PERSON] , на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1520 га з кадастровим номером 3222484601:01:003:0074, розташованої за адресою: [ADDRESS] та наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнано за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] . Відповідно до договору дарування від 10.02.1995, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Апишковою 3.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1215 (далі - Договір дарування) померлий [PERSON] подарував [PERSON] 6/50 частин житлового будинку [ADDRESS] , у результаті чого [PERSON] став власником 19/50 частин (1/2-6/50 частин) цього будинку. Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] від 22.06.1995, власниками будинку у відповідних частках значились: [PERSON] 1/2 частки (виправлена на 19/50); [PERSON] 1/3 частки; [PERSON] 1/6 частки; [PERSON] 6/50 частки. Рішенням Личанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27.01.2009 № 284 було безкоштовно передано земельну ділянку площею 0,16 га, що розташована у [ADDRESS] , та надана для обслуговування будинку і господарських споруд у спільну сумісну власність гр. [PERSON] , гр. [PERSON] , гр. [PERSON] , гр. [PERSON] . Заочним рішенням Києво-Святошинським районним судом Київської області від 12.11.2012 у справі № 2-3457/12 було визнано недійсним договір дарування від 10.02.1995, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Апишковою 3.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2-1215, за яким померлий [PERSON] подарував [PERSON] 6/50 частин житлового будинку [ADDRESS] , у результаті якого [PERSON] став власником 19/50 частин (1/2-6/50 частин) будинку. Згідно з рішенням Личанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 12.08.2020 № 37/1-08 житловому будинку в с. Личанка було присвоєно нову поштову адресу, а саме: [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що вбачається з свідоцтва про смерть від 14.02.2014 серія [NUMBER] . Правонаступником померлого [PERSON] є його син [PERSON] , [INFO] , що вбачається зі свідоцтва про шлюб від 03.11.2023 серія [NUMBER] , свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , а також зі свідоцтва про народження від 12.04.1977 серія [NUMBER] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.08.2008, спадкоємцем майна померлого [PERSON] є його син [PERSON] . З технічного паспорта від 30.05.2008 вбачається, що власниками будинку за адресою: [ADDRESS] , є також [PERSON] (частка 1/3). З будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , також вбачається, що [PERSON] є власником 1/3 частини вищевказаного будинку та набула право власності на підставі рішення Києво-Святошинського народного суду від 25.11.1987. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно зі ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. (ст. 1217 ЦК України). Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно із положеннями статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Положеннями статті 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. При вчиненні правочину, який передбачає перехід права власності на частку у праві спільної власності на такий об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Відповідно до ст. 377 ЦК до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15, від 12.10.2016 у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України оформлення речових прав на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» На підставі абз. 2 п. 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26.12.1992 «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14.09.2006 № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16.09.2008 № 509-VI). На підставі абз. 5 п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки, місце розташування яких визначено за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), які розроблені до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою», відомості про які не внесені до Державного земельного кадастру, здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). За змістом частини першої статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Як роз`яснено п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Абзацом 1 пункту 21 наведеної постанови Пленуму Верховного Суду України також передбачено, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням проаналізованих правових норм та правових висновків Верховного Суду в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Законодавство України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою земельною ділянкою, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку і споруд. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю чи споруду, яка на ній розміщена, а тому при визначенні частки у праві на земельну ділянку слід виходити з розміру частки у праві власності на житловий будинок, розташований на такій земельній ділянці. Судом встановлено, що за позивачем у порядку спадкування за заповітом визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] . Разом з тим, судом враховано, що раніше за позивачем у порядку спадкування за заповітом вже було визнано право на завершення процедури приватизації та одержання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак лише на 1/4 частки земельної ділянки площею 0,1520 га з кадастровим номером 3222484601:01:003:0074, що розташована за відповідною адресою та надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Як вбачається з матеріалів справи, передача іншої 1/4 частки вказаної земельної ділянки [PERSON] відбулася з огляду на те, що на момент такої передачі він вважався співвласником житлового будинку, оскільки на момент прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] , вважався чинним. Водночас, заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.11.2012 у справі № 2-3457/12 договір дарування від 10.02.1995, укладений між [PERSON] та [PERSON] , було визнано недійсним. Визнання зазначеного правочину недійсним має наслідком те, що такий договір не створив жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. З огляду на вказане, [PERSON] не набув права власності на відповідну частку житлового будинку, а відтак і права на відповідну частку земельної ділянки. За таких обставин суд доходить висновку, що на момент смерті [PERSON] йому належало право на приватизацію ще однієї 1/4 частини земельної ділянки площею 0,1520 га з кадастровим номером 3222484601:01:003:0074, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що була надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, замість [PERSON] . Оскільки єдиною спадкоємицею померлого [PERSON] відповідно до заповіту є позивач, право на завершення процедури приватизації зазначеної 1/4 частини земельної ділянки перейшло саме до неї у порядку спадкування. При цьому, з метою усунення можливих розбіжностей у зазначенні адреси об`єкта нерухомості, суд враховує, що рішенням Личанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 12.08.2020 № 37/1-08 житловому будинку було присвоєно нову поштову адресу [ADDRESS] . З урахуванням наведеного, з метою дотримання вимог земельного законодавства та ефективного захисту прав позивача, суд вважає що передача спірної земельної ділянки у спільну сумісну власність співвласників житлового будинку є недоцільною, оскільки частки сторін у праві власності на будинок чітко визначені, а сам будинок має окремі виходи, що підтверджується технічною документацією. Невизначеність у правовому статусі земельної ділянки, яка триває тривалий час, порушує принцип правової визначеності та суперечить завданню цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених прав, у зв`язку з чим визначення часток у праві на земельну ділянку на стадії приватизації є необхідним і обґрунтованим. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне визначити частки співвласників у праві на земельну ділянку без передання її у спільну сумісну власність. Суд також враховує, що відповідачі у справі участі у судових засіданнях не брали, заперечень проти позову не подали, доводів позивача не спростували та доказів на підтвердження протилежного суду не надали, тоді як позовні вимоги підтверджуються належними, допустимими та достатніми доказами, дослідженими судом у їх сукупності. За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам справи та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, у відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 14, 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 377, 1216, 1218, 1222, 1225, 1233 ЦК України, ст.ст. 86, 120, 126 ЗК України,

Outcome: approved