Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

В жовтні 2025 року позивач [PERSON] та її представник звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказали на те, що в 1991 році їй було виділено земельну ділянку розташовану по [ADDRESS] , на якій мною було побудовано гараж. Просили суд визнати право власності на гараж № [NUMBER] , загальною площею 23,6 кв.м та підвал, які розташовані за адресою по [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] підтримала пред`явлений позов та просила суд його задовольнити. Представник Миронівської міської ради надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без їх участі. В судовому засіданні встановлено, що 26 листопада 2009 року на підставі рішення органу місцевого самоврядування Миронівської міської ради №1532 за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0040 га. кадастровий номер якої: 3222910100:01:297:0030, з цільовим призначенням земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до повідомлення «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» №317 від 02.10.2025 року станом до 01.01.2013 року право власності на гараж [ADDRESS] не зареєстровано. Площа гаража становить 23,6 кв.м. Відповідно до технічного паспорта виготовленого 29 серпня 2024 року, загальна площа гаража 23,6 кв.м. та підвалом, що також підтверджується копією витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 29.08.2024 року, а також копією технічної інвентаризації сформованої 02.10.2025 р. 08 жовтня 2025 року наказом виконавчого комітету Миронівської міської ради Обухівського району Київської області №156, присвоєно адресу об`єкту нерухомого майна - гаражу, загальною площею 23.6 кв.м. адресу: [ADDRESS] , що підтверджується копією наказу №156 від 08.10.2025 року та копією витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про присвоєння адрес Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 08.10.2025 р. Копією акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 02.10.2025 року підтверджується той факт, що я. [PERSON] в 1991 році побудувала гараж за адресою: [ADDRESS] та з того часу відкрито та безперешкодно користуюся ним. Меж суміжних земельних ділянок будівництвом даного гаража не порушено. Технічним звітом №425/17.10-25 від 17 жовтня 2025 року, складеним експертом з технічного обстеження будівель і споруд ТОВ «Проект Монтаж-Буд» [PERSON] підтверджується, що гараж, розташований за адресою: гараж [ADDRESS] , зведений (побудований) без істотних порушень будівельно-технічних норм та правил, стан зазначеного гаража на даний час дозволяє безпечно його експлуатувати. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього. Таке прямо узгоджується з тим, що у пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. У п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 р. № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз`яснено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Також, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Відповідно до ч.3, ч.5 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пунктах 4 та 6 постанови від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 травня 2021 року у справі №623/3999/18 (провадження №61-485св20) відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Тому суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. Виходячи зі змісту статей 331, 375, 376, 380 ЦК України, правовою підставою визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини п`ятої статті 376 ЦК України може бути не лише відсутність порушення прав інших осіб таким визнанням, а й встановлення судом відповідності такого об`єкта архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам. Тому, вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити всі обставини справи, зокрема: чи звертався позивач до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та правил істотними. Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2019 року у справі №306/2140/17 (провадження №61-47454св18) звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до постанови ВС від 08 травня 2024 року (провадження № 61-3128св24 вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті чи є порушення будівельних норм та правил. Так сам позивач в позові зазначає, що на даний час адміністративному порядку, він не може зареєструвати право власності на даний гараж, при цьому жодних причин не повідомив. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що позивачем надано будь-яких доказів на підтвердження того, що він у передбаченому законом порядку звертався до компетентних органів для оформлення своїх прав на вищевказаний об`єкт нерухомого майна та йому було відмовлено. Викладене у повній мірі узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в п.7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пунктах 4 та 6 постанови від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Таким чином, позивачем не доведено тієї обставини, що ними вичерпані всі можливі заходи для узаконення самовільно збудованого об`єкту у позасудовому порядку. Крім того, якщо позивач не заявляв клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц). Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2020 року № 1340 "Деякі питання функціонування органів архітектурно-будівельного контролю та нагляду", яка набрала чинності 30 грудня 2020 року, утворено Державну інспекцію архітектури та містобудування України. ДІАМ відповідно до покладених на неї завдань видає дозволи на виконання будівельних робіт, реєструє повідомлення про внесення змін до них, відмовляє у видачі таких дозволів, анулює дозволи на виконання будівельних робіт; приймає в установленому порядку в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає сертифікати про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта або відмовляє в їх видачі, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації, внесення змін до них, а також повертає такі декларації та скасовує їх реєстрацію). Миронівська міська рада могла б бути належним співвідповідачем у справі у разі належності їй на праві комунальної власності земельної ділянки, на якій позивач побудував спірне майно, однак ця земельна ділянка згідно з рішенням органу місцевого самоврядування Миронівської міської ради №1532 належить [PERSON] і на неї зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0040, державний акт ЯЛ №049249. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed