Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу у розмірі 359245,30 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником автомобіля марки «KIA SPORTAGE» р.н. [NUMBER] та як фізична особа-підприємець займається господарською діяльністю з надання автомобілів в оренду. 14.11.2023 року відповідач керуючи її транспортним засобом порушив вимоги ПДР та здійснив ДТП, внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження. Розмір збитків, завданих пошкодженням автомобіля становить 359245,30 гривень, які відповідач у добровільному порядку не відшкодував і через це просить зазначені кошти стягнути в примусовому порядку. Відзиву на позовну заяву не надходило. Натомість, представник відповідача подав письмові пояснення, згідно яких вважає, що позовні вимоги ґрунтуються на неналежних доказах, а постанова у справі про адміністративне правопорушення щодо визнання вини відповідача не може підміняти собою засобів доказування. Також вважає недоведеним розмір збитків, а наданий звіт є неналежним доказом. Крім того, позивач не надав доказів про реально понесені витрати, а також договору оренди автомобіля. Позовна заява поступила до суду 23.09.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 25.09.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 20.11.2025 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. При цьому, подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю, просить суд позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат Ганусяк О.І. під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у письмових поясненнях. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач є власником автомобіля марки «KIA SPORTAGE» р.н. [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.15). 14 листопада 2023 року о 10 год. 15 хв. відповідач [PERSON] керуючи автомобілем марки «KIA SPORTAGE» р.н. [NUMBER] по вул.Ак.Сахарова,7А в м.Львові порушив ряд вимог ПДР та здійснив ДТП, від якої автомобіль отримав механічні пошкодження. Будучи учасником ДТП, місце події покинув. Постановою Франківського районного суду м.Львова від 27.12.2023 року, яка не оскаржувалась і набрала законної сили, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.122-4, 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу (а.с.27-28). Згідно висновку щодо вартості матеріального збитку, розмір заподіяної шкоди внаслідок пошкодження автомобіля марки «KIA SPORTAGE» р.н. [NUMBER] становить 359245,30 гривень (а.с.29-47). 03 червня 2025 року позивач направив відповідачу відповідну вимогу про відшкодування збитків, яка останнім проігнорована (а.с.48). З метою відшкодування шкоди в примусовому порядку, позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як зазначив Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17(постанова від 08.02.2021 року) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Оскільки згаданою вище постановою Франківського районного суду м.Львова від 27.12.2023 року, встановлено вину [PERSON] у вчиненні ДТП, суд в межах цієї справи вказаний факт визнає преюдиційним та не буде його повторно досліджувати. В такому випадку доказів про наявність вини [PERSON] у вчиненні ДТП не вимагається. Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з висновкам Верховного Суду, які сформульовані у постанові від 10.12.2025 року у справі № 734/1579/20, закон зобов`язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. У справі яка розглядається вина відповідача у вчиненні ДТП та заподіянні шкоди доводиться преюдиційним судовим рішенням, і жодних доказів про протилежне відповідач не надав. Також, позивач надав докази про розмір заподіяної шкоди і знову ж таки, зі сторони відповідача не було надано жодних доказів про протилежне. Наданий позивачем звіт складено належним суб`єктом та у відповідності до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», чим спростовуються доводи відповідача про недопустимість цього доказу (а.с.29-34). Крім того, відсутність договору оренди транспортного засобу, за умови підтвердження права власності позивача на автомобіль та факту вчинення ДТП з вини відповідача, не впливає на виникнення права про відшкодування шкоди. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час розгляду справи № 760/6034/16-ц (постанова від 15.02.2023 року) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: approved