Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

У вересні 2025 року ТОВ Коллект центр» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит, обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступними обставинами. У 26.08.2021 року [PERSON] уклала із ТОВ «Мілоан» в електронній формі договір про споживчий кредит № 5173760; сума кредиту 8 000.00 грн. На підставі договору факторингу № 29-11-102 від 29 листопада 2021 року ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитними договорами до позичальників, у тому числі за договором №5173760, Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі ТОВ «Вердикт Капітал»), яке, у свою чергу, на підставі договору факторингу №10-01/2023 від 10 січня 2023року відступило це право позивачу. [PERSON] не виконала своїх зобов`язань за кредитним договором №5173760 , у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість у розмірі 57 560 грн., яка складається з 8 000 грн. тіла кредиту, 48 040 грн. процентів на дату відступлення вимоги та 1 520 грн. комісії. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 5173760 від 26.08.2021 року у загальному її розмірі 57 560, 00 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн., а також витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 16 000 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Чернівці від 07 жовтня 2025 року провадження у справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 28.10.2025 року відповідачка [PERSON] подала до суду письмові пояснення у справі, які за своєю суттю є відзивом на позовну заяву ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». Просить суд відмовити у задоволенні вимог позивача, оскільки ним не доведено її відповідне волевиявлення та укладення між нею та первісним кредитором договору №5173760 від 26.08.2021 року, а також отримання нею та використання кредитних коштів. Так, вона не ініціювала оформлення кредиту, не проходила процедури ідентифікації у системі кредитора, не підтверджувала умови жодного договору та не підписувала його ні власноруч, ні електронно. На моменту укладення договору її колишній співмешканець мав повний доступ до її мобільного телефону, фінансового номеру та банківської картки, отже, будь-які оформлення, підписання договору могли бути вчинені без її участі та волевиявлення. Сам факт перерахування коштів на її рахунок про це не свідчить, а також не є доказом отримання кредиту та їх використання саме нею, а жодних первинних банківських документів на підтвердження цих обставин позивачем до позову не долучено. Усі дії щодо оформлення кредиту були здійснені іншою особою, без її згоди та без її належної ідентифікації. Також відповідачка, заперечуючи проти позову, вказала, що позивач не надав жодних доказів про її повідомлення належним чином про відступлення права вимоги первісним кредитором ТОВ «Вердикт Капітал», а потім до ТОВ «Коллект Центр», що, на її думку, є обов`язковою умовою виникнення обов`язку виконання зобов`язання перед новим кредитором, а тому між нею та позивачем не виникло жодних договірних відносин. Крім того, [PERSON] зазначила, що заявлена до стягнення з неї позивачем сума заборгованості у розмірі 57 560 грн є явно неспівмірною із сумою нібито наданого їй кредиту, не підтверджена доказами про доведення до її відома та погодження нею умов щодо розміру процентів та комісій і суперечить принципам справедливості та розумності, а, оскільки позивач не довів факту укладення договору і користування коштами, будь-яке нарахування процентів чи санкцій є безпідставним. Одночасно, відповідачка посилається на пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки строк виконання зобов`язання за спірним договором настав ще у 2021 році, тоді як звернення до суду відбулося лише у 2025 році, а будь-які докази переривання чи поновлення строку позовної давності у матеріалах справи відсутні, отже, строк звернення до суду сплив, на її думку, ще в 2024 році, що є самостійною підставою для відмови у позові. Окремо, в обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог, відповідачка [PERSON] зазначила, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 16 000 грн. не підтверджені належними доказами. Крім того, враховуючи необґрунтованість позову, її матеріальне становище та перебування за кордоном з 2021 року, а також те? що кредитними коштами вона не користувалася, стягнення з неї судового збору або інших витрат буде непропорційним, та несправедливим, а також надмірним тягарем для неї . 03.11.2025 року позивач подав до суду письмові пояснення (по суті відповідь на відзив відповідачки на позов), в яких зазначено наступне. 26.08.2021 між відповідачкою та ТОВ «Мілоан» було укладено кредитний договір №5173760 в електронній формі, який підписано [PERSON] одноразовим ідентифікатором в її особистому кабінеті, який є ідентичним вказаному в довідці про ідентифікацію. Підписанням цього договору остання підтвердила, що ознайомлена з усіма його істотними умовами та їй була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства (п.6.3 договору). Після укладення кредитного договору грошові кошти у сумі 8 000 грн були перераховані на банківську картку, зазначену під час оформлення кредиту, що підтверджується відповідним платіжним дорученням через систему LiqPay та свідчить про отримання відповідачкою кредиту та виникнення у неї зобов`язання з його повернення, а протилежні доводи останньої зумовлені її намаганням уникнути цього обов`язку та не доведені належними доказами. Також позивач вказав, що заборгованість по процентам відповідачки розрахована правильно, оскільки підписанням кредитного договору вона погодилася з їх розміром та умовами про автоматичну пролонгацію цього договору. Відповідачка була зобов`язана виконувати свої обов`язки за кредитним договором незалежно від подальшої зміни кредитора, а неповідомлення боржника про відступлення права вимоги не впливає на дійсність самого зобов`язання та не звільняє відповідачку від обов`язку його виконання. Крім того, представник позивача зазначив, що строки позовної давності ТОВ «Коллект Центр» не пропущено у зв`язку з їх зупиненням внаслідок введення в Україні карантину, а в подальшому воєнного стану. Позовні вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу, на думку позивача, є ним доведеними та не спростованими [PERSON] . В судове засідання сторони не з`явилися, письмово просили розглянути справу без їх участі. За таких обставин та згідно положень ч.1 ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України, розгляд справи проведено за відсутності її учасників, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626,628 ЦК України). За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами. Частинами 2, 3 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу ч. 1ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі - Закон №675-VIII). Згідно з пунктами 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону №675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону №675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4ст. 11 Закону №675-VIII). Згідно із ч.6 ст.11 Закону №675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст.11Закону №675-VIII уразі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону №675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки. Частиною 5 ст.6 Закону України«Про захистперсональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ч.6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. У постанові Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 545/1750/21 зазначено, що, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису всіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Для укладення електронного кредитного договору особі необхідно пройти ідентифікацію та зробити електронний підпис через смс-повідомлення чи через підтвердження, яке надходить у формі листа до електронної пошти, або в застосунку «Приват24». Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). 26 вересня 2021 року ТОВ «Мілоан» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали в електронній формі договір про споживчий кредит № 5173760, за умовами якого ТОВ «Мілоан» зобов`язалося надати відповідачці грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі 8000 грн, а та, у свою чергу, зобов`язалася повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (пункт 1.1 кредитного договору). Зазначений договір укладений сторонами дистанційно шляхом пропозиції [PERSON] його укласти (анкета-заява № 5173760) і прийняття пропозиції ТОВ «Мілоан». [PERSON] підписала договір про споживчий кредит № 5173760 електронним підписом одноразовим ідентифікатором L 73699, який був надісланий кредитодавцем на її номер телефону [NUMBER] , що зазначений у кредитному договорі . У договорі містяться всі дані про особу [PERSON] , які необхідні для її ідентифікації: реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, офіційно зареєстроване місце проживання, адрес електронної пошти та номер мобільного телефону. У п.6.1 кредитного договору № 5173760 зазначено, цей договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чиінші засоби. Отже, відповідачка через особистий кабінет на веб-сайті кредитодавця подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, підтвердила умови таких, після чого позикодавець надіслав їй за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею номер телефону (міститься в реквізитах договору) одноразовий ідентифікатор, який [PERSON] використала для підтвердження підписання кредитного договору. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що без здійснення вказаних дій відповідачкою кредитний договір не був би укладений сторонами, а тому цей правочин відповідно до Закону №675-VIII вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки [PERSON] . При цьому слід також зазначити, що відповідачкою не доведено та в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують факт незаконного заволодіння її персональними даними. [PERSON] не зазначалось, що з даного приводу вона зверталася до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій, як і не оскаржувала правомірність (дійсність) укладеного договору. Таким чином, доводи [PERSON] щодо не укладення договору № 5173760 від 26 вересня 2021 року між нею та ТОВ «Мілоан» та щодо несправедливості його умов є необґрунтованими, а тому не беруться судом до уваги., оскільки зібрані докази вказують на те, що ТОВ «Мілоан» та відповідачка уклали в електронній формі договір споживчого кредитування, в якому досягли згоди з усіх істотних умов, а саме щодо розміру кредиту, порядку його надання та повернення, строку кредитування, автоматичної пролонгації договору, порядку нарахування та сплати процентів, підстав сплати комісії, прав і обов`язків сторін, відповідальності за порушення умов договору тощо. Так, пунктами 1.3, 1.4 кредитного договору № 5173760 від 26 вересня 2021 року встановлено, що кредит надається [PERSON] строком на 15 днів з 26 серпня 2021 року; термін (дата) повернення кредиту, сплата комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) 10 вересня 2021 року. Згідно з пунктами 1.5.1, 1.5.2, 1.6 кредитного договору: комісія за надання кредиту 1520 грн, яка нараховується за ставкою 19,00 відсотків від суми кредиту одноразово; проценти за користування кредитом 3000 грн, які нараховуються за ставкою 2,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна базова процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (пункт 2.1 кредитного договору). За змістом пункту 2.2.1 цього договору позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п.п. 1.5.1-1.5.2 договору, в термін (дату), вказані в п. 1.4. У випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, вказаний в п. 1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою, визначеною п. 1.5.2, або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6 договору, в сумі та на умовах, визначених п. 2.3 договору. Як передбачено пунктом 2.2.2 кредитного договору, нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 договору. Із положень пункту 2.3.1.1 кредитного договору слідує, що позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством (далі Правила). Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у тому числі сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Відповідно до пункту 2.3.1.2 кредитного договору позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб, вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в пункті 1.6 цього Договору. Підписавши договір № 5173760 від 26 вересня 2021 року, відповідачка добровільно погодилася на визначені у ньому умови кредитування, взяла на себе відповідні зобов`язання. З платіжного доручення №1745107846 вбачається, що того ж дня - 26.08.2021 року ТОВ «Мілоан» здійснено переказ грошових коштів у розмірі 8 000,00 грн. згідно кредитного договору №5173760 на картковий рахунок [NUMBER] . Листом АТ КБ «Приватбанк» від 03.12.2025 року № 20.1.0.0.0/7-251128/67997 БТ на виконання вимог ухвали суду від 13.11.2025 року про витребування доказів підтверджено, що [PERSON] було емітовано картку [NUMBER] , номер телефону, на який направляється інформація про підтвердження операцій за вказаною карткою + 380953150860. Також, АТ КБ «Приватбанк» надано суду виписку за період 26.08.2021 -31.08.2021, з якої вбачається зарахування 26.08.2021 року на вищезазначену картку [NUMBER] коштів в сумі 8000 грн. та подальше їх активне використання. Вищенаведеними доказами спростовуються доводи [PERSON] про неотримання нею кредитних коштів в сумі 8 000 грн. та про не користування ними. Натомість, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] у встановлений кредитним договором строк не повернула грошові кошти, не сплатила проценти за користування ними та комісію за надання кредиту. Відповідно, остання продовжила користуватись кредитними коштами, а тому пролонгація дії кредитного договору відбулась автоматично, що відповідає п.2.3 договору. Проте, суд не погоджується повністю з розрахунком заборгованості відповідачки, наданим позивачем, з огляду на наступне Із положень пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України слідує, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). В силу статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 5 липня 2017 року (справа №6-459цс17), згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Відтак суди мають з`ясувати належним чином обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора та чи існували вони на момент їх переходу. Відповідно до розрахунку позивача за договором № 5173760 заборгованість [PERSON] складає 57 560, 00 грн., з яких: 8000, 00 грн. заборгованість за тілом кредиту; заборгованість по процентам 48 040,00 грн., 1520, 00 грн. заборгованість по комісії. ТОВ «Мілоан» нарахувало [PERSON] заборгованість за договором споживчого кредиту №5173760 за період з 26.08.2021 року по 09.11.2021 року (включно) у розмірі 22 760 грн ., із яких 8000 грн тіло кредиту, 13 240 грн. проценти, 1520 грн комісія. 29.11.2021 було укладено договір № 29-11-102 відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 5173760. Згідно з реєстром боржників до договору факторингу № 29-11-102 від 29.11.2021 року ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до [PERSON] щодо заборгованості у розмірі 22 760 грн. До цієї заборгованості ТОВ «Вердикт Капітал» донарахувало [PERSON] проценти за користування кредитними коштами за період з 29.11. 2021 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 34 800 грн. 10.01.2023 року було укладено договір № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 5173760. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 ТОВ «Коллект Центр» набуло право грошової вимоги до відповідачки за договором № 5173760 в сумі 57 560 грн., з яких: 8 000 грн. заборгованість за тілом кредиту; 48 040 грн. заборгованість по процентам; 1520 грн. заборгованість за комісією. Згідно п. 2.1. договору № 10-01/2023 від 10.01.2023 первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників. Зідно п. 5.2 цього договору права вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором та набутими (прийнятими) новим кредитором в день належного підписання сторонами акту приймання-передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (додаток № 4). Акт прийому-передачі реєстру боржників за договором № 10-01/2023 про відступлення прав вимоги від 10.01.2023 року підписано сторонами та скріплено їх печатками. Таким чином, внаслідок послідовного укладення договорів факторингу право вимоги за договором споживчого кредитування між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» № 5173760 від 26 вересня 2021 року перейшло до позивача. При цьому посилання відповідачки на неотримання нею повідомлень про відступлення права вимоги первісним кредитором ТОВ «Вердикт Капітал», а потім ТОВ «Коллект Центр» як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог є неспроможними з огляду на наступне. За змістом ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Аналізуючи наведену норму, суд виходить з того, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у задоволенні позову новому кредитору, а може впливати лише на визначення розміру заборгованості перед новим кредитором у випадку проведення виконання зобов`язання попередньому кредитору або ж свідчити про прострочення кредитора. Таким чином, за відсутності факту отримання відповідачкою письмового повідомлення про відступлення права вимоги (про заміну кредитора) остання не мала перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті заборгованості на рахунки первісного позикодавця, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України. Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 569/8962/16-ц дійшов висновку про те, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Разом з тим, за змістом пункту 2.3 договору факторингу № 29-11-102 від 29.11.2021 року до ТОВ «Вердикт капітал» перейшло право грошової вимоги до боржників виключно в частині тих сум заборгованості, що визначені в Реєстрах боржників. Відтак, ТОВ «Вердикт капітал» не мало права і фактичних підстав для подальшого нарахування процентів за користування кредитом, а тому розрахунок процентів в сумі 34 800 грн. є незаконним. З урахуванням цих обставин до нового кредитора - ТОВ «Коллект центр» за договором про відступлення прав вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 року, укладеним між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект центр», незалежно від змісту Реєстру боржників перейшло право грошової вимоги до відповідачки в сумі 22 760 грн. за кредитним договором, із яких 8000 грн. тіло кредиту, 13 240 грн. проценти, 1520 грн комісія. Отже, борг саме в цій сумі підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача. При цьому, вирішуючи заявлене відповідачкою під час розгляду справи клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, суд виходить з наступного. 30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 12 про те, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби(COVID-19) визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк звернення до суду (позовна давність) продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року. Крім того, згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією РФ проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб з подальшими його продовженнями, який триває і наразі. Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема п.19, згідно якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» було виключено з ЦК України лише на підставі Закону № 4434-IX від 14 травня 2025 року, який набрав чинності 04 вересня 2025року. Таким чином, звернувшись до суду з даним позовом 25.09.2025 року, позивач ТОВ «Коллект центр» не пропустив строків звернення до суду - позовну давність, отже відповідне клопотання відповідача про відмову в позові внаслідок її пропуску задоволенню не підлягає. Щодо судових витрат слід зазначити наступне. Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач просить стягнути з відповідачки на його користь судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,00 гривень та судового збору, сплаченого за подання позовної заяви у розмірі 2 422,40 грн. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем було надано: договір про надання правової допомоги з адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» № 01-07/2024 від 01.07.2024 року; заявку про надання правової допомоги № 638 від 01.08.2025 року , згідно якої цим об`єднанням позивачу надано наступні послуги: усна консультація з вивченням документів 2 год., 4 000 грн., складання позовної заяви 4 год., 12 000 грн. Відповідно до ч. 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно частини четвертої цієї ж статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу. Водночас, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2024 року у справі №490/7096/21 та від 22 травня 2024 року у справі №205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При вирішенні питання стягнення витрат на правову допомогу суд бере до уваги зазначений в заяві обсяг виконаних адвокатом робіт: аналіз обставин, складання позовної заяви та формування додатків. Водночас, суд вважає, що предмет спору в даному випадку не відноситься до справ значної складності (справа є малозначною) та не потребує значних витрат часу на виконання відповідних робіт щодо підготовки позовної заяви, з огляду на сталу практику національних судів зі спірних правовідносин. Дана категорія справ є поширеною. При цьому переважна більшість тексту позову містить перелік положень кредитного договору та норм чинного законодавства, використання яких є типовим для даного виду цивільно-правових спорів. До позовної заяви додані документи, які були в наявності у позивача. Отже, справа не вимагала вжиття дій щодо збирання доказів, чи проведення розрахунків. Таким чином, зважаючи на заперечення відповідачки проти стягнення таких витрат, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, а також відсутність судових засідань за участю сторін у цій справі, суд дійшов висновку про не співмірність розміру заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 16000,00 грн., який є очевидно завищеним. У зв`язку з викладеним суд вважає, що з відповідачки [PERSON] слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 000,00 грн. Саме такий розмір витрат на оплату послуг адвоката, на думку суду, є співмірним із складністю даної справи та обсягом виконаних робіт, витраченим на їх виконання часом та значенням справи для сторони. Враховуючи вищезазначене та, оскільки позов задоволено на 39,54 % (стягнуто 22 760 грн. заборгованості із заявлених до стягнення 57 560 грн.), з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 957,82 грн., а також витрати на правничу допомогу в пропорційному розмірі 790,80 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial