Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивований тим, що 03 вересня 2010 року позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб. Від шлюбу подружжя має неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Позивач вказав, що після укладення шлюбу між подружжям склались спільні відносини, однак з часом вони погіршились. Позивач повідомив, що внаслідок різних поглядів на життя, відсутності взаєморозуміння та спільних інтересів, спільне життя стало неможливим. На даний час сторони як подружжя спільно не проживають, не ведуть спільного господарства та не мають спільного побуду, а тому подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача та не відповідає меті інституту шлюбу. Також позивач зазначив, що фактично станом на сьогодні шлюб носить формальний характер та є неможливим. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогою про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 20.11.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що ухвалу суду від 20.11.2025 та копію позовної заяви з доданими до неї документами було отримано відповідачкою особисто 24.11.2025, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. У строк визначений ухвалою суду від 20.11.2025 від відповідачки на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається визнання відповідачкою позовних вимог. Будь-які докази по справі, крім поданих позивачем разом із позовною заявою, чи клопотання, від учасників справи на адресу суду не надходили. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом, з метою з`ясування чи не суперечить визнання відповідачкою позовних вимог закону та чи не порушує таке визнання прав, свобод чи інтересів інших осіб, встановлено наступне. Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 06.09.2010 адміністрацією міста Карлштейн Чеської Республіки, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 03.09.2010. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . (а.с. 5-6) Також судом встановлено, що подружжя від шлюбу має неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження. (а.с. 9) Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом у відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що визнання позовних вимог відповідачкою є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Верховним Судом України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладене суд вважає за можливе розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , тим самим задовольнивши визнаний відповідачкою позов. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 1 211, 20 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 12.11.2025. (а.с. 4) Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи визнання позову відповідачкою до початку розгляду справи по суті, а також положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір підлягає поверненню позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову 605, 60 гривень, а з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню решта судового збору в сумі 605, 60 гривень. Доказів понесення інших судових витрат ні позивачем, ні відповідачкою не надано. На підставі викладеного та

Outcome: approved