Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. 25 жовтня 2024 року представник позивача через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, у якому просить: - розірвати шлюб укладений між позивачем та відповідачем, зареєстрований 09.03.2013 року виконавчим комітетом Великокопанівської сільської ради Олешківського району Херсонської області, актовий запис №06; - після розірвання шлюбу [PERSON] залишити прізвище « [PERSON] ». - стягнути з відповідача на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1 598,00 грн. та аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1 598,00 грн. щомісячно, з їх подальшою відповідною індексацією, починаючи з дня звернення до суду з позовом та до досягнення ними повноліття; - визнати спільним майном подружжя автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter316 CDI» 2010 року випуску та мотоцикл марки «Honda CRF 250LA» 2019 року випуску, який зареєстрований за відповідачем; - припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter316 CDI» 2010 року випуску та мотоцикл марки «Honda CRF 250LA» 2019 року випуску та виділити вказаний автомобіль та мотоцикл відповідачу; - стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за частку ринкової вартості транспортних засобів в сумі 449 870,70 грн.; - судові витрати покласти на відповідача. Окремо поданою заявою просила витребувати докази. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.03.2013 року між сторонами укладено шлюб, від якого народилися діти: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачем та перебувають на її утриманні. Позивач зазначає, що сторони проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть, сімейних стосунків не підтримують. Шлюб має формальний характер. Кожен з подружжя має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Спору про визначення місця проживання дітей між сторонами немає. Питання щодо утримання дітей у позасудовому порядку між батьками не вирішено. Відповідач добровільно не надає будь-якої матеріальної допомоги, необхідної для утримання та виховання дітей, тому позивач вимушена додатково просити про стягнення аліментів. За час перебування у шлюбі подружжям придбані транспортні засоби: автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter316 CDI» 2010 року випуску та мотоцикл марки «Honda CRF 250LA» 2019 року випуску. Оскільки вказане майно зареєстровано за відповідачем, транспортні засоби знаходяться у нього і він ними користується, то необхідно стягнути з відповідача на користь позивача половину вартості придбаного у шлюбі майна загальна вартість якого орієнтовно складає 718 031,33 грн., в порядку поділу майна подружжя, набутого у період шлюбу у розмірі частини, що становить 449 870,70 грн.. Оскільки сторони мають право власності на спільне майно в рівних частках, вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими. Відповідач відзиву на позов не подав, був належним чином повідомленим про судовий розгляд справи. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.11.2024 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу/ представнику 5-денного строку на усунення недоліків позовної заяви. 31.01.2025 року представник позивач через систему «Електронний суд» подав заяву про усунення недоліків позову на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, яку відповідно до Журналу реєстрації вхідної кореспонденції передано судді 03.03.2025 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.03.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 29.04.2025 року. 24.04.2025 року представник позивача через систему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини своєї неявки не повідомив. У зв`язку із неявкою відповідача, підготовче засідання відкладено на 03.06.2025 року. 28.05.2025 року представник позивача через систему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач у підготовче засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини своєї неявки не повідомив. У зв`язку із неявкою відповідача, підготовче засідання відкладено на 25.08.2025 року. 07.08.2025 року представник позивача через систему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.08.2025 року клопотання представника позивача Ольховікової Т.В. про витребування доказів задоволено, витребувано докази від РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.08.2025 року підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті на 06.10.2025 року. 15.09.2025 року від РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях через електронну адресу суду надійшло повідомлення про неможливість надати витребувані судом докази, а саме: засвідчені належним чином копії документів на підставі яких проводиться державна реєстрація транспортних засобів, оскільки за строком зберігання їх знищено. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Раніше подали заяви про розгляд справи без їх участі, у яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини своєї неявки не повідомив. У зв`язку із неявкою відповідача, судове засідання відкладено на 30.10.2025 року. У зв`язку із зайнятістю Головуючого судді у судовому засіданні з розгляду іншої цивільної справи, розгляд справи не відбувся. Судове засідання призначено на 02.12.2025 року. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Раніше подали заяви про розгляд справи без їх участі, у яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини своєї неявки не повідомив. У зв`язку із неявкою відповідача, та відсутності ознак повторності неприбуття у судове засідання, судове засідання відкладено на 18.12.2025 року. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Раніше подали заяви про розгляд справи без їх участі, у яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення заперечень не надходило. У судове засідання у час призначений для розгляду справи відповідач повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем проживання, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№12307/16) визначив, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання, то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб - сторінка суду, а тому право такої особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушено не було. Як передбачено п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У судові засідання що призначались на 02.12.2025 року та 18.12.2025 року відповідач не прибув, про день, час та місце його проведення повідомлявся належним чином. У встановлений процесуальним законодавством строк, відповідач будучи повідомленим належним чином, відзиву на позов не подав про причини неможливості вчинення процесуальних дій суду не повідомлено. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду сторони позивача про розгляд справи у їх відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та повторної неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності будь-яких заяв від нього, наявності заяв від представників третіх осіб із висловленою позицією, щодо заявленого позову, суд постановив розглянути справу за відсутності учасників справи із ухваленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Розглянувши подані стороною позивача та третіми особами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані учасниками справи докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку загального позовного провадження. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. 09 березня 2013 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровано шлюб, про що 09.03.2013 року Виконавчим комітетом Великокопанівської сільської ради Олешківського району Херсонської області складено відповідний актовий запис №06 та 15.09.2016 року Олешківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області повторно видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Від вказаного шлюбу сторони мають дітей: -доньку, [PERSON] , [INFO] , про що 03.10.2013 року Великокопанівською сільською радою Цюрупинського району Херсонської області складено відповідний актовий запис №59 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . - сина, [PERSON] , [INFO] , про що 20.02.2017 року Виконавчим комітетом Великокопанівської сільської ради Цюрупинського району Херсонської області складено відповідний актовий запис №06 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Спору про визначення місця проживання дітей сторонами на час розгляду справи не заявлено. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання для постановки на облік у випадку переїзду від 11.10.2023 року, [PERSON] , [INFO] проживає разом з дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у м. Меппен, Німеччіна та перебувають на утриманні позивачки. В той же час, за твердженням позивача, відповідач з сім`єю не проживає, з дітьми не спілкується, будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає і це питання у добровільному порядку між сторонами не вирішено. Перешкод для пред`явлення позову про розірвання шлюбу Судом не встановлено. Згідно відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях, за громадянином [PERSON] зареєстровані транспортні засоби: автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter316 CDI» 2010 року випуску та мотоцикл марки «Honda CRF 250LA» 2019 року випуску. ІV. Оцінка Суду. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу суд виходить з наступного. Відповідно до статті 51 Конституції України, частини першої статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно із частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною другою статті 112 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, спільне подружнє життя у сторін не склалося, вони припинили шлюбні стосунки і поновлювати їх не мають наміру, примирення і збереження сім`ї є неможливим. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право за статтею 113 СК України після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що особою, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу заявлено про бажання й надалі іменуватися цим прізвищем після розірвання шлюбу, з огляду на що на підставіст.113СК України суд вважає за можливе після розірвання шлюбу залишити [PERSON] прізвище « [PERSON] ». Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя, Суд знаходить підстави для розірвання шлюбу, оскільки його збереження суперечило б інтересам позивача. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати, у зв`язку із чим позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення аліментів суд керується наступним. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 і 11 Конвенції» та є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При встановленні розміру аліментів, суд керується вимогамист.182 СК України та роз`ясненнями, які містяться в п.17 Постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та вирішуючи питання щодо розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 183 Сімейного Кодексу України частина заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Пленум Верховного Суду України в п. 17 своєї Постанови від 15.05.2006 року №3 роз`яснив судам, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Частиною 2 ст.18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини, дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи. Положенням ст. 191 СК України визначено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачем та перебувають на її утриманні, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи і не спростовується відповідачем. Позивачка стверджує, що від відповідача матеріальна допомога на утримання та забезпечення нормального рівня проживання спільних дітей не надходить, чим утруднюється належне утримання позивачем доньки та сина та з урахуванням того, що допомога повинна носити систематичний характер та достатній розмір позивачка просила суд стягнути за судовим рішенням суму грошових коштів у розмірі 1 598,00 грн. у якості аліментів на утримання сина та доньки. Позивач стверджує, що саме такий розмір аліментів дозволить забезпечити достатній, гармонійний розвиток дітей і буде відповідати співмірності участі обох батьків у їх утриманні. Між сторонами не досягнуто письмової згоди щодо розміру утримання спільних дітей шляхом укладення відповідного договору, а обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття в силу положень статті 181 СК України є безумовним. Рішення суду про стягнення аліментів, враховуючи відносини сторін, є гарантією захисту прав неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] на забезпечення рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Суд констатує, що аліменти це платіж, спрямований на утримання дітей, і повинен бути достатнім для цього та співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дітей в коштах у розмірі, необхідному для їх життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, їх гармонійного розвитку, з врахуванням визначеного законом рекомендованого розміру прожиткового мінімуму для дитини. Прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2024 року встановлено у розмірі 3 196 грн (стаття 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік»). Прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2025 року встановлено у розмірі 3 196 грн (стаття 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік»). Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача суд враховує, що позивачкою обґрунтовано заявлений розмір до стягнення аліментів саме у сумі 1 598,00 грн. щомісячно. Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи, наявність у сторін неповнолітніх дітей, відсутність між сторонами домовленості щодо розміру участі обох батьків в їх утриманні, діючи виключно в найкращих інтересах дітей, виконуючи обов`язок якнайкращого забезпечення їх права на належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку і на збереження достойного рівня життя до досягнення дитиною повноліття, враховуючи відсутність даних та належних та допустимих доказів про наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, батьків, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині наявного обов`язку у відповідача матеріально утримувати та забезпечувати своїх дітей та з урахуванням принципу рівності батьків перед обов`язком в утриманні своєї дитини до досягнення нею повноліття, вважає справедливим та законним присудження до стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 1 598,00 грн. та сина - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 1 598,00 грн. щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи від дня пред`явлення позову, тобто з 28 жовтня 2024 року і до досягнення дітьми повноліття. Докази, які б свідчили про неможливість відповідача сплачувати аліменти саме у такому розмірі, матеріали справи не містять. З огляду на викладене позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання в частині позовних вимог про поділ спільного майна подружжя суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч.2 та ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Судом встановлено, що у період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] набули у власність транспортні засоби: автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter316 CDI» 2010 року випуску та мотоцикл марки «Honda CRF 250LA» 2019 року випуску, які станом на 18.09.2024 року зареєстровані за [PERSON] . Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст. 392 ЦК України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до висновків КЦС у складі ВС у постанові від 03.04.2020 року у справі №286/1537/16-ц набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. З досліджених судом доказів і відсутності заперечень зі сторони відповідача, щодо набуття у власність у період шлюбу позивачем та відповідачем транспортних засобів, суд приходить до висновку що спірні транспортні засоби, є спільним майном подружжя, що придбані у період шлюбу та виходячи із рівності часток у спільному майні належать подружжю у рівних частках по кожному. Вирішуючи питання про припинення права спільної сумісної власності подружжя на рухоме майно, що перебуває у власності сторін та стягнення компенсації за нього, судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. За змістом ст. 181 ЦК України речі бувають рухомі та нерухомі. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. За змістом ст. 183 ЦК України речі бувають подільні та неподільні. Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. До неподільних рухомих речей відносяться, зокрема, автомобілі, мотоцкли. За приписами п. 2 ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, у тому числі, якщо річ є неподільною. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616 св 18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084 св 19). У ході розгляду справи позивач заявила позовні вимоги в частині припинення права спільної сумісної власностіподружжя на рухоме майно, що перебуває у їх власності та стягнення компенсації за нього. Відповідно до наявних письмових доказів, та повідомлених обставин спірні транспортні засоби, а саме: автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter316 CDI» 2010 року випуску та мотоцикл марки «Honda CRF 250LA» 2019 року випуску зареєстровані за [PERSON] та знаходяться у його користуванні. На підставі досліджених вище доказів, з`ясованих обставин справи та з урахуванням наведених вимог закону, з метою збереження існуючого порядку користування спірним рухомим майном, а у зв`язку з цим недоцільністю вжиття заходів щодо зміни існуючого його правового титулу, суд доходить висновку про припинення права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter316 CDI» 2010 року випуску та мотоцикл марки «Honda CRF 250LA» 2019 року. Як встановлено в ході розгляду справи і не заперечувалося учасниками справи, загальна вартість транспортних засобів, які підлягають поділу між подружжям становить - 889 741,00 грн. грн. Як наслідок, зі [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 449 870,70 за частку вартості вищезазначених транспортних засобів. За встановлених судом обставин, транспортні засоби: автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter316 CDI» 2010 року випуску та мотоцикл марки «Honda CRF 250LA» 2019 року випуску є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи презумпцію спільності майна подружжя суд вважає необхідним припинити право спільної сумісної власності подружжя на транспортні засоби та виділити їх у власність [PERSON] та стягнути з нього грошову компенсацію за частку ринкової вартості т/з у сумі 449 870,00 грн. на користь позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. V. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VI. Розподіл судових витрат між сторонами. Частиною 1 та 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Квитанцією №2730-6054-7510-2262 від 25.10.2024 р. підтверджується, що позивач при зверненні до суду із позовом сплатив суму судового збору у розмірі 10 208,61 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування судового збору.

Outcome: approved