Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

І. Суть справи. [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Сало О.П., звернулася до суду з позовом до сервісного центру МВС №7442, третя особа на стороні відповідача регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській та в Чернігівській областях про визначення права власності на транспортний засіб, у якій просить визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на транспортний засіб марки Volkswagen, модель caravelle. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , яка на день смерті постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . За життя, 08.11.2021 року, [PERSON] за митною декларацією UA100150/2021/389864 ввезла на митну територію України легковий автомобіль, з пошкодженнями, марки VOLKSWAGEN, модель - CARAVELLE, що був у використанні, календарний рік виготовлення - 1996, модельний рік виготовлення - 1997, ідентифікаційний номер кузова (шасі) - [NUMBER] , колір - червоний, номер двигуна - н/в, тип двигуна - дизельний, робочий об?єм циліндрів - 2370 см3, потужність двигуна - 57 kw, тип кузова - фургон. Право власності на вказаний автомобіль у сервісному центрі № 7442 [PERSON] оформити не встигла у зв?язку із поганим станом здоров?я та подальшою смертю. На підставі заяви про прийняття спадщини, поданої Позивачем, приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Варзагером С.В. заведено спадкову справу № 70/2025 до майна померлої [INFO] [PERSON] , яка на випадок своєї смерті залишила заповіт, за яким все майно заповіла Позивачці. Видача свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу проводиться на підставі документів на право власності на транспортний засіб, які у Позивача станом на день звернення до суду відсутні, тому позивач змушена звернутися до суду. ІІ. Стислий виклад заперечень відповідача та третьої особи на стороні відповідача. У судове засідання з`явився представник позивача адвокат Сало О.П., який вимоги, викладені у позовній з`яві підтримав. Просив позов задовольнити. Від представника відповідача Івахненко Н. надійшла заява та 03.12.2025 надано письмові пояснення, де зазначено, що ТСЦ МВС № 7442 та РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях не перебуває з Позивачем у правовідносинах щодо здійснення ним прав володіння, користування та розпорядження майном, щодо якого заявлено позовні вимоги про визнання права власності, не оспорює та не претендує на таке право. Згідно позовної заяви позивач [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель CARAVELLE, що був у використанні, календарний рік виготовлення 1996, модельний рік виготовлення 1997, ідентифікаційний номер кузова (шасі) [NUMBER] , після померлої [INFO] [PERSON] . Однак, як убачається з позовних вимог, Позивач звертається до суду саме з позовом про визнання права власності на транспортний засіб у порядку спадкування. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18), у якій зазначено, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у разі їх відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Аналогічні правові висновки містяться також у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) та інших. При цьому зазначає, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом Позивача. Водночас встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який здійснюється під час розгляду справи по суті. Отже, встановивши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача та відсутні передбачені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у задоволенні позову до такого відповідача (а.с. 65-81). Представник третьої особи Оніщенко Ю.В. у судове засідання з`явилася. Позицію, викладену у заяві підтримала, зазначивши, що відповідно до Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях (філія ГСЦ МВС), затвердженого наказом ГСЦ МВС від 16 квітня 2024 року № 67 (у редакції наказу ГСЦ МВС від 08 травня 2025 року № 113) РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях є відокремленим підрозділом Головного сервісного центру МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи. Відповідно до статей 46, 47 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи; здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза місцем її знаходження та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (частини перша, третя статті 95 ЦК України). Також, згідно з Положенням про територіальний сервісний центр № 7442 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях (філія ГСЦ МВС), затвердженого наказом РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях 01.05.2024 № 1, останній є структурним підрозділом регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях (філії ГСЦ МВС) на правах відділу, скорочене найменування ТСЦ МВС № 7442. Відомості про наявність у регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях (філія ГСЦ МВС) в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань статусу юридичної особи відсутні; останній має лише присвоєний код 45574396 як код відокремленого підрозділу. З огляду на зазначене, регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях (філія ГСЦ МВС) та територіальний сервісний центр № 7442 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях (філія ГСЦ МВС) не є юридичними особами, а тому не мають процесуальної правоздатності та процесуальної дієздатності та не можуть бути стороною у справі №742/4542/25 (а.с. 36-62). ІІІ. Встановлені судом обставини. [INFO] померла [PERSON] , яка є матір`ю позивачки [PERSON] (а.с. 13, 8, 10, 12). Згідно з довідкою приватного нотаріуса Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Варзагером Сергієм Володимировичем заведено спадкову справу № 70/2025 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 14, 15). Згідно з наданою митною декларацією UA100150/2021/389864, 08.11.2021 року [PERSON] ввезла на митну територію України легковий автомобіль, з пошкодженнями, марки VOLKSWAGEN, модель - CARAVELLE, що був у використанні, календарний рік виготовлення - 1996, модельний рік виготовлення - 1997, ідентифікаційний номер кузова (шасі) - [NUMBER] , колір - червоний, номер двигуна - н/в, тип двигуна - дизельний, робочий об?єм циліндрів - 2370 см3, потужність двигуна - 57 kw, тип кузова фургон (а.с. 19). ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи та висновки суду. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Як встановлено судом, із наданої митної декларації UA100150/2021/389864, 08.11.2021 року [PERSON] ввезла на митну територію України легковий автомобіль, з пошкодженнями, марки VOLKSWAGEN, модель - CARAVELLE, що був у використанні, календарний рік виготовлення - 1996, модельний рік виготовлення - 1997, ідентифікаційний номер кузова (шасі) - [NUMBER] , колір - червоний, номер двигуна - н/в, тип двигуна - дизельний, робочий об?єм циліндрів - 2370 см3, потужність двигуна - 57 kw, тип кузова фургон (а.с. 19). При цьому, як вбачається з матеріалів справи, в тому числі, з викладених вимог, підставою для звернення до суду з даним позовом стали обставини, які полягали у погіршенні стану здоров`я, а згодом - з причини смерті колишнього власника, у відповідності до поданого свідоцтва про смерть. Тому, позивач та її представник, у відповідності до ст.16 ЦК України, звернулись до суду за захистом свого порушеного права, шляхом визнання [PERSON] власницею транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель CARAVELLE, що був у використанні, календарний рік виготовлення 1996, модельний рік виготовлення 1997, ідентифікаційний номер кузова (шасі) [NUMBER] , після померлої [INFO] [PERSON] . Згідно зі ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст.16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли в інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто, на думку позивача та її представника має місце факт оспорювання належного позивачу права. Однак, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Отже, враховуючи, що, відповідно до ст. 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд, при застосуванні цієї норми, повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.34 Закону України «Про дорожній рух», державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків встановлена Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388 (надалі - Порядок №1388). Цей Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх (пункт 2 Порядку №1388). Згідно пункту 3 Порядку № 1388 державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції транспортних засобів установленим вимогам правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Крім того, державна реєстрація транспортного засобу не є підставою набуття права власності, а видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення процедури державної реєстрації та внесення до Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує. Підстави для проведення скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу визначені в пункті 40 Порядку № 1388, відповідно до якого державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів скасовується: на підставі документів, що підтверджують установлення факту знищення, підробки або зміни ідентифікаційного номера транспортного засобу, номера двигуна або заміни без відповідного дозволу номерної панелі з ідентифікаційним номером транспортного засобу; на підставі відомостей про транспортний засіб, який під час здійснення його державної реєстрації (перереєстрації) або зняття з обліку перебував під дією обтяжень, або у разі подачі документів, інформація в яких не відповідає відомостям відповідних державних реєстрів; у разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортного засобу; на підставі рішення суду; у разі встановлення факту підроблення митних документів або нездійснення митного оформлення транспортного засобу. Пунктом 40 Порядку № 1388 визначено чіткий перелік підстав, за яких відбувається скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу. Зокрема державна перереєстрація транспортного засобу може бути скасована у разі визнання судом недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація) транспортного засобу або прийняття рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння. Сервісні центри МВС проводять лише реєстраційні дії щодо обліку транспортних засобів та не є органами, що визнають право власності, а тому не можуть здійснювати операції на підставі документів, що не передбачені Порядком. Однак, представник позивача, обираючи спосіб захисту порушеного права, звернулась до суду з позовними вимогами до відповідача сервісного центру МВС №7442, третьої особи на стороні відповідача регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській та в Чернігівській областях, не врахувавши положення ст. 392 ЦК України. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження 14-61цс18)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18) вказано, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб Так, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З аналізу наведених норм матеріального та процесуального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Натомість, ані позивачкою, ані її представником не доведено той факт, що саме відповідач повинен бути стороною у справі. Той факт, що позивачка розпоряджається на власний розсуд своїми процесуальними правами та визначає коло учасників справи, до яких пред`являються позовні вимоги, суд не заперечує. Проте, належних та допустимих доказів стороною надано не було, як не було й заявлено відповідних клопотань в ході розгляду справи щодо витребування доказів на предмет доказування. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що, в даному випадку, стороною позивача не були дотримані вимоги чинного законодавства, в тому числі, пред`явлені вимоги до відповідача про визнання [PERSON] власницею транспортного засобу, у відповідності до ст. 392 ЦК України, є безпідставними. Із матеріалів по справі вбачається, що правовідносини виникли між позивачкою як спадкоємицею та її померлою матір`ю, а позов пред`явлено до сервісного центру МВС №7442, третьої особи на стороні відповідача регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській та в Чернігівській областях, про визначення права власності на транспортний засіб, які учасником (стороною) правовідносин не були. За вимогами ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, виходячи з того, що суд у силу покладених на нього процесуальним законом повноважень позбавлений можливості самостійно визначати суб`єктний склад учасників справи, та встановивши, що у справі не залучено суб`єкта, який має відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідач у його вірному процесуальному статусі, суд відмовляє у позові з цих підстав. При цьому, позивач не позбавлена права у встановленому законом порядку звернутися до суду з таким же позовом, визначивши вірного відповідача. Оскільки позов пред`явлено не до тієї особи, яка має за ним відповідати, що є обов`язковою підставою для відмови у його задоволенні, суд не дає оцінку решті доводів позовної заяви, тому що вони можуть бути дослідженні та оцінені лише за умови правильного визначення кола осіб, які беруть участь у справі, їх процесуального статусу, що узгоджується із встановленим статтею 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод правом на справедливий суд, яке включає, зокрема право на доступ до суду (щодо прав і обов`язків цивільного характеру) і передбачає надання особі відповідних процесуальних гарантій здійснення її прав у суді першої інстанції (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02 від 8 квітня 2010 року). Посилання позивача на ч. 7 ст. 28 ЦПК України як на підставу зазначити сервісний центр МВС № 7442 відповідачем у справі є необґрунтованими з огляду на те, що ця норма стосується виключно підсудності справи та визначення суду, встановленого законом розглядати справу, але ніяк не відповідача за позовом. З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку про відмову в позові з підстави пред`явлення його до неналежного відповідача, що узгоджується з правовим висновком, наведеним Верховним Судом у постанові від 31 березня 2021 року (справа № 463/4616/18). V. Розподіл судових витрат. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed