Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Адвокат Тараненко А.І., від імені та в інтересах позивача, через підсистему «Електронний суд» звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 971564887 від 19 червня 2021 року в розмірі 26 163,90 грн, покликаючись, що він набув право вимоги до відповідача за вищевказаним договором та відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 03 липня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено строк 15 днів з дня вручення ухвали подати до суду у відповідності до вимог ст.178 ЦПК України відзив на позовну заяву. Відповідач бере участь у справі через свого представника адвоката Калініна С.К., який подав відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, мотивуючи, що проведений позивачем розрахунок про стягнення заборгованості не відповідає вимогам закону та укладеному кредитному договору, оскільки заборгованість нараховано за межами строку дії кредитного договору, так як позивачем не надано доказів на пролонгацію договору кредиту; позивачем не доведено факту переходу права вимоги за договором факторингу, не надано доказів на підтвердження оплати такого. Просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6 000,00 гривень. Позивач у відповіді на відзив зазначає, що договори факторингу є чинними; запевняє суд, що нараховані проценти за користування грошовими коштами нараховані в межах кредитного договору та є проценти у розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, що погоджено сторонами у п.4.3 кредитного договору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях (ст.ст.12, 81 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). У відповідності до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк (ст.ст.526, 530 ЦК України). За умовами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Виходячи з положень ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ст.1048 ЦК України). Як регламентовано ст.ст.13, 14 Закону «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Договір про надання споживчого кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20, від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За сформованою позицією Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц тлумачення ч.1 ст.512 ЦК України дає підстави для висновку, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договорів факторингу (глава 73 ЦК України), купівлі-продажу чи міни (ч.3 ст.656 ЦК України). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (ст.ст.1077, 1080 ЦК України). 19 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (кредитодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено кредитний договір № 971564887, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» шляхом підписання електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання останнім одноразового ідентифікатора МNV4TW59, про що зазначено у самому договорі в графі «Реквізити сторін». За обумовленими та погодженими на власний розсуд сторонами кредитодавцем надається позичальнику у вигляді кредитної лінії у розмірі кредитного ліміту на суму 22 000 грн на строк 30 днів з можливості продовження кредитування, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов договору. Відповідно до платіжного доручення кредитодавця від 19 червня 2021 року 19 червня 2021 року здійснено переказ через онлайн-сервіс MONEYVEO (ідентифікатор платіжної операції 507623ef-04b5-40c8-b6d2-e324961a7e26) у розмірі 21 960 грн кредиту на платіжну картку [NUMBER] відповідача. Сторона відповідача визнає факт укладення договору кредитної лінії та отримання кредиту у сумі 21 960 грн, що викладено у відзиві, а тому судом відхиляється клопотання позивача про витребування з АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» інформації про підтвердження переказу коштів. На підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року з додатковими угодами від 28 листопада 2019 року, 31 грудня 2020 року, 31 грудня 2021 року, 31 грудня 2022 року, 31 грудня 2023 року з додатком реєстром прав вимог боржників, укладеним між фінансовою компанією ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (клієнт) та фінансовою установою ТзОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» (фактор), останнє набуло право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за кредитним договором. Досліджуючи твердження сторони відповідача щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження оплати за договором факторингу як недоведеність факту переходу права вимоги, суд ураховує наступне. Як регламентовано ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 виснував, що презумпція правомірності правочинів (ст.204 ЦК України) означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Зважаючи на презумпцію правочину та за відсутності відомостей оспорення договору факторингу із додатковими угодами, у суду немає достатніх підстав не приймати такий до уваги, у зв`язку із чим відхиляє доводи відповідача. Надалі на підставі договору факторингу № 30/1023-01 від 30 жовтня 2023 року з додатком - реєстром прав вимог боржників, а також оплатою за відступлення права вимоги, укладеним між фінансовою компанією ТзОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» (клієнт) та фінансовою установою ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» (фактор), останнє набуло право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за кредитним договором. Окрім цього, на підставі договору факторингу № 29/05/25-Е від 29 травня 2025 року з додатком реєстром боржників, а також оплатою за відступлення права вимоги, укладеним між фінансовою компанією ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» (клієнт) та фінансовою установою ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» (фактор) позивач по справі, останнє набуло право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за кредитним договором. Покликаючись на невиконання відповідачем умов кредитного договору, позивач долучає розрахунки, у тому числі довідку позивача, оформлену випискою, заборгованості у розмірі 26 163,90 грн (станом на 05 червня 2025 року), з яких: 21 955,13 грн заборгованість по тілу кредиту, 4 208,77 грн заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача. Відповідачем у відзиві заперечено наявність заборгованості за кредитом з підстав сплати нею, на виконання умов договору, 45 148 грн, докази чого долучає сам позивач. Тобто в цілому погашено тіло кредиту та відсотки. Стверджує, що строк надання кредиту не продовжувався, у зв`язку із чим відсотки нараховувались поза межами строку дії кредитного договору. Позивач у відповіді на відзив запевняє суд, що нараховані проценти за користування грошовими коштами є проценти у розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, що погоджено сторонами у п.4.3 кредитного договору. Як установлено вище, за умовами укладеного між сторонами договору кредитна лінія надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником дисконтний період. У п.1.8 договору сторони погодили, що строк дисконтного періоду та відповідно строк надання кредитної лінії може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Матеріали справи не містять доказів активації функції продовження строку дисконтного періоду та позивач про узагалі не зазначає, тому суд дійшов висновку щодо непродовження 30-денного строку кредитування. Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за договором кредиту припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, кредитодавець відповідно до положень ст.1048 ЦК України мав право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, після закінчення строку його дії у кредитодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Указане узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. Як свідчать долучені розрахунки, проценти нараховано по 10 червня 2022 року, тобто поза межами 30-денного строку кредитування та строку дії договору. У п.4.3 договору кредиту, на який покликається позивач, сторонами погоджено, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 днів від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, у розмірі визначеному в п.1.7.2 договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України. Водночас п.1.7.2 в договорі взагалі відсутній, таким чином вважати, що сторонами погоджено розмір процентів за ч.2 ст.625 ЦК України жодних правових підстав немає. Наведене у своїй сукупності свідчить, що проценти поза межами 30-деного строку кредитування та строку дії договору нараховано неправомірно. Суд акцентує увагу, що у п.1.14.1 договору кредиту сторонами обумовлено, що орієнтовна загальна вартість кредиту для суми кредиту за першим траншем 21 960 грн за умови застосування до відносин між сторонами правил нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою складає 24 463,50 грн та включає в себе загальні витрати за кредитом у вигляді процентів за користування кредитом у розмірі 2 503,50 грн та суму кредиту 21 960 грн. Як встановлено судом із долучених самим позивачем доказів, відповідачем у рахунок погашення кредиту сплачено 46 941,22 грн, що в рази перевищує орієнтовну загальну вартість, погоджену сторонами. Викладене свідчить, що заявлені позивачем вимоги про стягнення заборгованості не ґрунтуються на укладених умовах договору та не узгоджуються із такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України). Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). У випадку відмови у задоволенні позову, витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. Також, відповідачем заявлено про відшкодування за рахунок позивача 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу . За умовами ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові - на позивача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, потрібних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта - шоста статті 137 ЦПК України). Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України). У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. У підтвердження понесення судових витрат відповідач надає договір про надання професійної правничої допомоги № б/н/25 з додатком 1 від 04 липня 2025 року; акт виконаних робіт (наданих послуг) від 18 липня 2025 року, з якого вбачається, що вартість правничої допомоги за надані послуги становить 6 000 грн (усна консультація, вивчення та аналіз позовної заяви, складання та подання відзиву на позовну заяву). Суд критично оцінює співмірність розміру судових витрат, пов`язаних із наданням адвокатом вказаних вище послуг. Вказаний спір належить до категорій малозначних справ, розгляд справи проводився без повідомлення (виклику) сторін, щодо вирішення вказаного спору існує безліч судової практики, зокрема Верховного Суду, яка є сталою, надання консультації з вивченням документів та подання відзиву до суду для професійного досвідченого адвоката не складає дуже багато часу та не вимагає великого обсягу аналітичної й технічної роботи, а тому суд дійшов переконання, що розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, необґрунтованим та не пропорційним до предмета спору, у зв`язку з чим підлягає зменшенню до 2 000,00 гривень. Отже заява підлягає частковому задоволенню. У порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, а саме 2 422,40 грн судового збору.

Outcome: approved