Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

На розгляд Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що утримує майно та стягнення витрат на оплату комунальних послуг. Позовні вимоги мотивовано тим, що 03.08.2000 сторони уклали шлюб, який у 2015 році шлюб було розірвано. Під час шлюбу сторонами було придбано будинок [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . Право власності на будинок зареєстровано за позивачем та право власності на квартиру за відповідачкою. Поділу майна після розірвання шлюбу між сторонами не було. Відповідач не зареєстрована та наразі фактично не проживає ні у вище зазначеному будинку ні в квартирі. З моменту придбання будинку та квартири по теперішній час жодного разу не брала участі в утриманні нерухомого майна, витрати на утримання спільної власності сплачував позивач. За період з лютого 2016 року по червень 2025 року позивачем сплачено 17 336,84 грн за спожитий природній газ (опалення квартири), 10785,86 грн за послуги водопостачання, 41051,42 грн за використану електроенергію, 1897,81 грн за послуги вивезення відходів,1091,16 грн за послуги по утриманню будинку та прибудинкової території, 8540 грн за інтернет, половину з яких відповідачка зобов`язана повернути йому як співвласник квартири і споживач послуг, а також придбано та встановлено новий газовий котел вартістю 39 020 грн. Таким чином загальна сума понесених позивачем витрат на утримання будинку [ADDRESS] становить 119 723,09 грн. Окрім того, за період з лютого 2016 року по червень 2025 Позивачем сплачено 33 400 грн. за опалення квартири [ADDRESS] ; 4200 грн за послуги вивезення відходів; 3790 грн за послуги по утриманню квартири, половину з яких Відповідачка зобов`язана повернути йому як співвласник квартири і споживач послуг. Таким чином загальна сума понесених позивачем витрат на утримання квартири [ADDRESS] становить 41 390 грн. Позивач просить стягнути з відповідачки кошти на оплату комунальних послуг у відповідності до її частки в будинку. Ухвалою суду від 20.11.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 15 грудня 2025 року представник відповідачки адвокат Гапека Т.В., яка діє на підставі ордера серія АІ №2040005 від 01.12.2025, подала відзив, зазначаючи, що доступ до матеріалів справи вона отримала 09.12.2025. У відзиві зазначила, що відповідач позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні, оскільки відповідачка комунальними послугами вказаної нерухомості не користується, а частки у майні не виділені, відтак не розмір заявлених витрат не підтверджений. Окрім того, позивач пропустив строк позовної давності при зверненні до суду. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник позивача, адвокат Ткачук Г. М. подала через систему «Електронний суд» заяву про розгляд справи без її участі, підтримавши заявлені вимоги. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідачки, адвокат Гапека Т.В., заперечуючи проти задоволення позову, посилалася на обставини викладені у відзиві та просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши доводи сторін, дослідивши наявні письмові докази, суд ураховує наступне. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положення ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України зобов`язує сторони довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що 03.08.2000 сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.12.2015 було розірвано (а.с.10). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта позивач [PERSON] з 2007 року є одноосібним власником житлового будинку розташованого по [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.11.2015 відповідачка [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] (а.с. 38). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Поділ майна між сторонами не здійснено. Частки у майні не виділено. З 15.02.2005 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35). Як було з`ясовано в судовому засіданні, з 07.03.2022 за адресою місця реєстрації відповідачка не проживає та 14.04.2022 отримала посвідку на проживання у місті Берлін, Німеччина та також не проживає в квартирі, яка належить їй на праві приватної власності (а.с 63-64). Звернувшись до суду з даним позовом [PERSON] зазначив, що він здійснює утримання будинку та квартири, сплачує комунальні платежі, а тому відповідачка зобов`язана відшкодувати йому половину витрат за період з лютого 2016 року по червень 2025 року. У підтвердження надав суду виписки по оплаті послуг за електроенергію, газопостачання, водопостачання, інтернет-послуги за період з 23.02.2023 по 24.06.2025 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-14), а також за період з 14.03.2019 по 24.06.2025 та з 03.01.2017 по 28.02.2022 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16-29). Роздруківки платежів по [ADDRESS] містять оплату платежів за адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] . Також позивачем додано чек на підтвердження придбання газового котла на суму 39020, 00 грн. Згідно ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 360 ЦК України передбачає зобов`язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Це, зокрема, витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. При цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в ній. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 725/3790/16-ц, провадження № 61-11120св18. Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком та комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Згідно з ч.1, ч. 3 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальніпослуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Оцінюючи кожен наявний в матеріалах справи доказ окремо, суд ураховує, що: - із роздруківок про сплату інтернет-послуг неможливо встановити, та не вдалося з`ясувати і в судовому засіданні, в якому розмірі було здійснено позивачем оплату за конкретною адресою, оскільки сплата здійснювалася за кількома рахунками: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] ; -докази про сплату комунальних послуг по [ADDRESS] подані за загальний період з 03.01.2017 по 24.06.2025 за різними адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] (а.с. 16-21) та докази того, що усі зазначені адреси фактично є єдиною адресою внаслідок переоформлення, як стверджує позивач, суду не надані; -позивач з 2007 року є власником житлового будинку [ADDRESS] ; -відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.35); -відповідачка разом із донькою з 14.04.2022 по даний час проживає у м. Берлін, Німеччина та з 07.03.2022 за адресою місця реєстрації не проживала, що було підтверджено позивачем в судовому засіданні; -докази на підтвердження особи, яка уклала договори щодо надання комунальних послуг за вказаними позивачем адресами відсутні; -доказів на утримання позивачем вказаного нерухомого майна суду не надано; -докази цільового придбання газового котла та подальше його використання для утримання майна, щодо якого заявлені вимоги, відсутні. У своїй позовній заяві [PERSON] зазначив, що загальна сума понесених ним витрат за період з лютого 2016 року по червень 2025 року становить 161 113,09 грн та 80556,54 грн з яких просить стягнути з відповідачки. Надаючи оцінку поданим доказам у їх сукупності з огляду належності і достатності та аналізуючи вищезазначені норми матеріального права, суд приходить до висновку, що заявлений до стягнення з відповідачки позивачем розмір є недоведеним, а оскільки між сторонами не досягнуто згоди про порядок володіння та користування майном, що є спільною сумісною власністю, і відповідач фактично не користується нерухомим майном з 07.03.2022 та не є споживачем наданих третіми особами житлово-комунальних послуг, у позивача відсутні правові підстави для стягнення з відповідачки грошових коштів із вказаного періоду, сплачених згідно особистого волевиявлення за надані комунальні послуги. З урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що заявлений позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed