Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» в особі уповноваженого представника Касич І.М. звернулося до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту. Мотивуючи позовні вимоги зазначає, що 26.07.2007 [PERSON] (далі - Іпотекодавець) та Закрите акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК", правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК", а в подальшому - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" в забезпечення належного виконання зобовязань за кредитним договором уклали договір іпотеки за умовами якого Іпотекодавець надав в іпотеку належне йому майно за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] районним відділом державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, правонаступником якого Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції неодноразово накладені арешти, а саме: - 26.08.2011 накладено арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження N? 28366616 від 26.08.2011 (номер запису про обтяження 17289670 від 26.08.2011). -28.09.2011 накладено арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження N? 28959173 від 28.09.2011 (номер запису про обтяження 17289684 від 28.09.2011). -22.11.2011 накладено арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження N? 29986342 від 22.11.2011 (номер запису про обтяження 17289698 від 22.11.2011). -13.02.2012 накладено арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження N? 31190916 від 13.02.2012 (номер запису про обтяження 17289711 від 13.02.2012). Позивач вказує на те, що 26.10.2016 право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за Банком на підставі Договору іпотеки (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно: 1076423721248, номер запису про право власності 17289614 від 26.10.2016). Позивач зазначає, що реєстрація права власності відбулось на підставі ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Вказує, що право власності Позивача на Майно виникло на підставі Договору іпотеки в порядку пріоритетності прав, оскільки іпотека була зареєстрована раніше за накладені арешти. На сьогодні позивач, як власник Майна, позбавлений можливості реалізувати право власності через наявність арештів на майно . Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача, а тому ці обтяження підлягають скасуванню. Вважає, що за таких обставин належним та ефективним способом судового захисту Позивача є зняття арешту шляхом скасування відповідних записів про обтяження, що відповідає способу захисту передбаченому у ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Саме задоволення таких вимог призведе до поновлення порушеного права позивача. З посиланням на викладене, позивач просить суд: зняти арешт накладений на будинок за адресою [ADDRESS] , який належить на праві власності АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" (код ЄДРПОУ 14360570), реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1076423721248, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження N? 17289670 від 26.08.2011, яке було зареєстроване на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження N? 28366616 від 26.08.2011 районним відділом державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, правонаступником якого є Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції; Зняти арешт накладений на будинок за адресою [ADDRESS] , який належить на праві власності АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" (код ЄДРПОУ 14360570), реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1076423721248, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження N? 17289684 від 28.09.2011, яке було зареєстроване на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження N? 28959173 від 28.09.2011 районним відділом державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, правонаступником якого є Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції ; Зняти арешт накладений на будинок за адресою [ADDRESS] , який належить на праві власності АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" (код ЄДРПОУ 14360570), реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1076423721248, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження N? 17289698 від 22.11.2011, яке було зареєстроване на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження N? 29986342 від 22.11.2011 районним відділом державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, правонаступником якого є Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції; Зняти арешт накладений на будинок за адресою [ADDRESS] , який належить на праві власності АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" (код ЄДРПОУ 14360570), реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1076423721248, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження N? 17289711 від 13.02.2012, яке було зареєстроване на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження N? 17289711 від 13.02.2012 районним відділом державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, правонаступником якого є Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції; вирішити питання розподілу судових витрат. Позиція сторін справи : У судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовільнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово була повідомлена у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, відзив до суду не надходив. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою» за №0610219213231,№0610214171000, №0600264361742, №0610226572417, №0610234578530, №0610249910476 та №0610266344654. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в призначене судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.04.2018 у справі №800/547/17 направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Копію ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 19.04.2024 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження по справі надіслано учасникам справи. Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Заяви, клопотання. 28.08.2024 року представник позивач подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. 18.02.2025 року від Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшли витребувані докази. 20.02.2025 року представник позивач подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. 20.03.2025 року представник позивач подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. 08.05.2025 року представник позивач подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. 04.08.2025 року представник позивач подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. 10.09.2025 року представник позивач подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. В ході розгляду справи проведені наступні процессуальні дії: 19.04.2024 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження та призначено справу до розгляду. 21.01.2025 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду задоволено клопотання про витребування доказів. 24.02.2025 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначено справу досудового розгляду. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи: Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № MKMOGA00000224 від 26.07.2007 року між ЗАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] 26.07.2007 року укладено договір іпотеки будинку посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д., зареєстрований в реєстрі за № 1643, відповідно до якого іпотекодавець [PERSON] передає в іпотеку іпотеко держателю ЗАТ КБ «Приват Банк» нерухоме майно, а саме будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається з 4 кімнат, житловою площею 71,6 кв.м., загальною площею 123,7 кв.м. До будинку належать сарай літ.Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, сарай літ. Е, вбиральня літ. З, огорожі, споруди І-ІІ, сарай літ. Ж., копія якого приєднана до матеріалів справи. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №366399989 від 19.02.2024 року вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» , документи подані для державної реєстрації: договір іпотеки, серія та номер: 1643, виданий 26.07.2007. Як встановлено судом, 26.08.2011 року головним державним виконавцем Ужгородського міськрайонного управління юстиції Пивоваров Ю.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №28366616 на підставі виконавчого листа №2п-2062/10 виданого 25.02.2011 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми 17851,86 грн. Згідно постанови головного державного виконавця Ужгородського міськрайонного управління юстиції Пивоваров Ю.Г. про відкриття виконавчого провадження ВП №28366616 на підставі виконавчого листа №2п-2062/10 виданого 25.02.2011 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення. Як встановлено судом, 20.06.2014 року головним державним виконавцем районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Пивоваров Ю.Г. у межах ВП №28366616 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч.1 ст. 47, 50 ЗУ " Про виконавче провадження". Як встановлено судом, 28.09.2011 року головним державним виконавцем Ужгородського міськрайонного управління юстиції Пивоваров Ю.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №28959173 на підставі виконавчого листа №2-1842/11 виданого 25.07.2011 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по кредитному договору станом на 20.12.2010 року у розмірі 55276,02 грн. Згідно постанови головного державного виконавця Ужгородського міськрайонного управління юстиції Пивоваров Ю.Г. про відкриття виконавчого провадження ВП №28959173 на підставі виконавчого листа №2-1842/11 виданого 25.07.2011 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення. Як встановлено судом, 20.06.2014 року головним державним виконавцем районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Пивоваров Ю.Г. у межах ВП №28959173 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч.1 ст. 47, 50 ЗУ " Про виконавче провадження". Як встановлено судом, 22.11.2011 року головним державним виконавцем Ужгородського міськрайонного управління юстиції Пивоваров Ю.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №29986342 на підставі виконавчого листа №2-1842/11 виданого 25.07.2011 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по кредитному договору №б/н від 26.07.2007 р. станом на 20.12.2010 року у розмірі 15869,26 грн.; та заборгованості по кредитному договору MKMOGA00000224 від 26.07.2007 року станом на 20.12.2010 року у розмірі 849 011,63 грн.; заборгованості по кредитному договору №б/н від 28.12.2007 р. станом на 20.12.2010 року у розмірі 4330,80 грн. Згідно постанови головного державного виконавця Ужгородського міськрайонного управління юстиції Пивоваров Ю.Г. про відкриття виконавчого провадження ВП №29986342 на підставі виконавчого листа №2-1842/11 виданого 25.07.2011 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення. Як встановлено судом, 12.08.2014 року головним державним виконавцем районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Пивоваров Ю.Г. у межах ВП №29986342 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 4 ч.1 ст. 47, 50 ЗУ " Про виконавче провадження". Як встановлено судом, 13.02.2012 року головним державним виконавцем районного відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Пивоваров Ю.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №31190916 на підставі виконавчого листа №2-4911/11 виданого 14.12.2011 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми боргу у розмірі 16927,21 грн.Згідно постанови головного державного виконавця районного відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Пивоваров Ю.Г. про відкриття виконавчого провадження ВП №31190916 на підставі виконавчого листа №2-4911/11 виданого 14.12.2011 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення. Як встановлено судом, 28.12.2012 року головним державним виконавцем районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Пивоваров Ю.Г. у межах ВП №31190916 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 4 ч.1 ст. 47, 50 ЗУ " Про виконавче провадження".. Нормативно-правове обґрунтування : Правовідносини між сторонами по справі є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Предметом спору у справі є вимога Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про звільнення майна з-під арешту у зв`язку із переважним правом кредитора, який не є учасником виконавчого провадження, на заставлене майно, на яке державними виконавцями накладені арешти. Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно із ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Отже, іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов`язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Частина 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Для реалізації права іпотекодержателя, останній має право звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Законом України «Про іпотеку» визначені й інші способи реалізації іпотекодержателем своїх прав. Однак, у разі накладання арешту на предмет іпотеки, іпотекодержатель позбавляється права задовольнити свої вимоги, зокрема, шляхом позасудового врегулювання. Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках ніж передбачених ч. 4 цієї статті арешт може бути знятий за рішенням суду. Аналогічна норма передбачена була у Законі України "Про виконавче провадження" в редакції чинній на час накладення оскаржуваних арештів та на час звернення до суду. Так, згідно ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції чинній на час накладення оскаржуваних арештів - особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Частиною 5 вказаної статті передбачено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Верховний Суд України в п. 16 Постанови Пленуму від 26.12.2003 р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» звернув увагу на те, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками, але володіють ним на законних підставах. Відповідно до ч. 4 і ч. 7 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час накладення оскаржуваних арештів) , про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Відповідно до ч. 3 і ч. 6 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час розгляду справи) про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі. Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Належних та допустимих доказів того, що ДВС, на виконання вимог вищевказаної норми Закону, повідомляла іпотекодержателя про накладення арешту на майно боржника, що перебуває в іпотеці, суду не надано. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.05.2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19) дійшла висновку про те, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною до 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. У постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України. Згідно з п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших осіб, яких законом уповноважено накладати відповідну заборону (обмеження), або такі, що виникли з правочину. Для цілей цього Закону обтяженням вважається також: намір власника земельної ділянки сільськогосподарського призначення, щодо якої встановлено переважне право її купівлі, продати її особі, яка не є суб`єктом такого переважного права; переважне право купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, передане іншій особі на підставі відповідного правочину; Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі. Як встановлено судом, зокрема на майно, іпотекодержателем та власником якого є позивач, накладено арешти в ході здійснення виконавчих проваджень щодо боржника. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Отже, законом встановлений пріоритет іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок майна, яке перебуває в іпотеці. Судом встановлено, що договір іпотеки був укладений, 26.07.2007 р. між ЗАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] , а постанови про накладення арешту на нерухоме майно у межах виконавчих проваджень винесені набагато пізніше у 2011-2014 р.р., тобто пізніше ніж було укладено договір іпотеки. Отже, позивач має пріоритетне право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. ст. 316, 317, 321Цивільного кодексуУкраїни встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 319ЦК України визначає що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ст.391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно власника, за умови , що позивач має пріоритетне право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяження у вигляді арешту позбавляє позивача як нового власника права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Відновлення порушеного права можливе шляхом звільнення майна з-під арешту. Виходячи з наведеного, накладення арешту на предмет іпотеки є незаконним, оскільки дане майно є забезпеченням виконання зобов`язань [PERSON] перед позивачем, а тому позов є обґрунтованим, заявлений у відповідності до вимог чинного законодавства, а відтак підлягає задоволенню. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмовими поясненнями третьої особи. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних у справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання , що позов підлягає задоволенню. За приписами ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка діє з 27 вересня 1991 року, «... держави учасниці признають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини...». З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування арештів є обґрунтованими та підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процессуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на висновки Суду щодо позовної заяви та задоволення позовних вимог , у порядку частин першої статті 141 ЦПК України, з відповідача за позовом на користь позивача підлягає стягненню фактично сплачений судовий збір за подання позовної заяви у сумі 12112,00 грн. Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Судове засідання було призначено на 02.12.2025 року, дата складання повного судового рішення у зв`язку з перебуванням судді у відпустці 18.12.2025 року, а відтак датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення -18.12.2025 року. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved