Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. 16.02.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ», назву якого 23.06.2025 року було змінено на ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», та [PERSON] було укладено в електронній формі договір позики № 145520. За умовами цього договору позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 5000 грн в якості позики на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, за користування позикою відповідач зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 0,01 % в день, комісію у розмірі 1,9 %, а також підвищену комісійну винагороду розмір якої, у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0 %. Проте, [PERSON] довготривалий строк не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, внаслідок чого станом на дату подачі позову заборгованість за договором позики становить 25249 грн 50 коп., з яких: 5000 грн 00 коп. - заборгованість за позикою, 20249 грн 50 коп. - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Позивач просить стягнути з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» заборгованість за договором позики № 145520 від 16.02.2020 року в сумі 25249 грн 50 коп., судовий збір в сумі 2423 грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн 00 коп. Ухвалою від 27.10.2025 року у справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, але при зверненні до суду із позовною заявою заявив клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що ніякого договору позики із позивачем не укладав та коштів не отримував. Позивачем не надано доказів підписання ним договору позики та отримання грошових коштів. Також просив застосувати строк позовної давності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). На підтвердження свої позовних вимог позивачем надано договір позики № 145520 від 16.02.2020 року, із змісту якого слідує, що позикодавець ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ», назву якого 23.06.2025 року було змінено на ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», надає позичальнику [PERSON] позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України - гривні (п. 1.1). Сума позики 5000,00 грн (пп. 1.1.1). Плата за користування позикою здійснюється у вигляді: -- процентів у розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики (пп. 1.1.2.1); -- комісії у розмірі 1,5 % в день від початкового розміру позики відповідно пп. 1.1.1. Договору (пп. 1.1.2.2 договору). Строк повернення позики (термін платежу) - 16.03.2020 року (пп. 1.1.5). Позика надається позичальнику в сумі, що зазначена в пп. 1.1.1. Договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника (п. 1.2). У Графіку платежів, який є додатком до договору позики № 145520 від 16.02.2020 року, сторони передбачили, що у строк закінчення договору позики - 16.03.2020 року [PERSON] мав повернути 5000 грн 00 коп. позики, сплатити 14 грн 50 коп. процентів за користування позикою та 2175 грн 00 коп. комісійної винагороди за користування позикою, а всього 7189 грн 50 коп. Крім того, сторони передбачили право позичальника продовжити строк договору, але не більше 3-х разів поспіль. При продовженні строку договору позичальник зобов`язаний сплатити проценти, комісійну винагороду та штрафи (у разі їх наявності) за користування позикою у день продовження строку договору (пп. 3.2.3, пп. 3.4.2). До правовідносин за цим Договором застосовується загальний строк позовної давності, визначений законодавством України тривалістю у 3 роки (п. 9.13). У копії Договору вказано, що [PERSON] підписав електронний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором /sqfzwq5v/. Відповідно до листа ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЛАЄНС» № 145520 від 01.09.2025 року, на підставі Договору № 04/08-17 ПК про надання послуг з переказу грошових коштів платник коштів ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» здійснив платіж отримувачу коштів [PERSON] 16.02.2020 року на номер банківської картки MONOBANK [NUMBER] в сумі 5000 грн. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Закон України «Про електронні довірчі послуги» (надалі Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону). Частиною 12 ст. 11 Закону встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його\~підписання є\~використання: електронного\~підпису відповідно\~до вимог\~законів України\~«Про електронні\~документи та\~електронний документообіг»\~та «Про\~електронну ідентифікацію\~та електронні\~довірчі послуги»,\~за умови\~використання засобу\~електронного підпису\~усіма сторонами\~електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~частини 1\~та 3\~ст.\~12\~та ч.\~1\~ст.\~81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем не надано доказів підписання [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором Договору позики № 145520 від 16.00.2020 року. Ні примірник Договору позики № 145520 від 16.00.2020 року, ні Графік платежів до договору позики № 145520 від 16.02.2020 року, ні паспорт позики не містять інформацію про спосіб підписання відповідачем [PERSON] цих документів. Вказано лише номер одноразового ідентифікатора, однак не вказано на який засіб зв`язку направлено одноразовий ідентифікатор; який засіб зв`язку відповідача зареєстрований в інформаційно-комунікаційній системі позивача; докази прив`язки банківської картки саме відповідача; ІР-адреси та технічні журнали авторизації (log-files); Device-ID мобільного пристрою; результати KYC/AML перевірки; записи про відправлення/введення SMS-кодів; підтвердження того, що саме відповідач подавав онлайн-заявку. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження перерахування на рахунок [PERSON] коштів в сумі 5000 грн згідно п. 1.2 Договору позики № 145520 від 16.02.2020 року. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За практикою Верховного Суду факт отримання кредиту може бути доведено не лише кредитним договором, а у сукупності з іншими доказами, зокрема: меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо (дивись постанови Верховного Суду від 06.05.2020 року справа № 372/223/17, від 15.01.2025 року справа № 753/16762/15-ц). Суд не бере до уваги як недостовірний доказ лист ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЛАЄНС» від 01.09.2025 року № 145520, оскільки на підставі лише нього суд не може встановити, що кошти за договором позики були перераховані саме відповідачу, так як цей лист містить посилання на відповідача лише у призначенні транзакції і не має повного реквізиту банківської картки та відомості про її власника. Позивач також не надав таких доказів і не звернувся з клопотанням про витребування таких доказів судом. Тому суд приходить до висновку, що в порушення принципу змагальності сторін (ст.ст. 12, 81 ЦПК України) позивач не надав суду доказів на підтвердження укладення кредитного договору у письмовій формі (електронний договір) та підписання договору [PERSON] з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а тому договір позики № 145520 від 16.02.2020 року є нікчемним в силу ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 1055 ЦК України, який не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Так,\~відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~216\~ЦК України\~недійсний правочин\~не створює\~юридичних наслідків,\~крім тих,\~що пов`язані\~з його\~недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до\~абз.\~2\~ч.\~5\~ст.\~216\~ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22). Але враховуючи, що позивачем також не було доведено факт перерахування коштів та отримання їх відповідачем [PERSON] , то суд не вбачає підстав для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Враховуючи, що суд у задоволені позовних вимог відмовив, то заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог (п. 7.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 року по справі № 910/18560/16). Враховуючи, що позивачеві відмовлено у задоволені позову, то відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивача. На підставі ст.ст. 207, 215, 1054, 1055 ЦК України,

Outcome: dismissed