Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання дитини, в якому просить встановити факт самостійного виховання [PERSON] , [INFO] , малолітнього [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначив, що з 26 червня 2018 року [PERSON] , перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб було зареєстровано Південним районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено актовий запис №113. Від шлюбно-сімейних відносин у подружжя народився спільний син: - [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 2019 року шлюбно-сімейні відносини між подружжям почали погіршуватися. Під час подружнього життя впродовж тривалого часу у подружжя виникали суперечності по різним питанням ведення спільного господарства, вони регулярно не могли дійти до згоди стосовно розподілу обов`язків в сім`ї, самі найважливіші питання не могли вирішувати безконфліктно. [PERSON] , не надавала належної турботи та не приділяла достатньої уваги вихованню малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , оскільки займалася власним саморозвитком та безпосередньо власним особистим життям. Фінальною крапкою у їх сімейних стосунках послугувала зрада [PERSON] з іншим чоловіком. Оскільки примирення між подружжям було не можливим на підставі вищенаведених обставин, 22.01.2019 року [PERSON] звернулася до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська (наразі Південний районний суд м. Кам`янського) з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Як наслідок, 02.12.2019 року рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська по справі №207/179/19 шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу малолітній син, [PERSON] , [INFO] , залишився проживати разом з батьком, [PERSON] . З моменту припинення шлюбно-сімейних відносин з [PERSON] , остання повністю самоусунулась від виховання та піклування за малолітнім сином, [PERSON] , що проявляється у наступному: не турбується про нього, не забезпечує достатнім рівнем життя для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, не вітає зі святами, не спілкується, не забезпечує фінансово. Малолітній [PERSON] , з моменту розірвання шлюбу повністю знаходиться на вихованні та утриманні батька, [PERSON] . Позивач забезпечує сина рівнем життя з урахуванням його вікових потреб для забезпечення його найкращих інтересів. Син зростає в атмосфері любові та розуміння батька. Підтвердженням одноособового виховання та утримання Позивачем спільного з Відповідачем сина слугують наступні докази: - Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області №207/4066/19 від 17.11.2020 року про визначення місця проживання дитини разом з батьком. Позов був задоволений в повному обсязі, місце проживання дитини, [PERSON] , було визначено разом з батьком, [PERSON] . Мати [PERSON] , - [PERSON] , ще 6 років назад вже не виявляла бажання виховувати дитину та ігнорувала свої батьківські обов`язки, про що свідчить відсутність заперечень зі сторони матері на позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком. Більш того, мати не приймала участь у судовому засіданні, а навіть подала заяву про визнання позову про що вказано у тексті рішення суду (мовою оригіналу): «Відповідачка, [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, письмово просила розглянути справу без її участі, заявлений позов визнала повністю. Враховуючи викладене, а також те, що Позивач, [PERSON] , має, як матеріальну можливість, так і відверте бажання, на відміну від [PERSON] , виховувати спільного сина, що фактично і робить з 2019 року, має постійне місце роботи, створює для сина належні побутові умови для проживання, забезпечує дитині належне медичне обслуговування, займається його вихованням, тому виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дитини, беручи до уваги його малолітній вік, а також те, що син проживає разом із Позивачем у звичних для нього умовах з малолітнього віку вже понад 6 років поспіль, враховуючи рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська №207/4066/19 від 17.11.2020 року, вважаю за можливе встановити юридичний факт самостійного виховання батьком [PERSON] , малолітнього сина, [PERSON] . Наразі існує необхідність встановлення юридичного факту самостійного виховання Позивачем, [PERSON] , сина [PERSON] , з метою вільного пересування з дитиною в межах України, за необхідності отримання медичних консультацій дитини, можливості вивезти дитину на оздоровлення, а також мати можливість одноособового звернення до освітніх та інших державних закладів від імені та в інтересах дитини. Для чого Позивачу необхідно оформити відстрочку від призову під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Відповідно до Переліку документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, визначеного Постановою № 560 від 16 травня 2024 р., в якості підтвердження одноособового виховання та утримання дитини, необхідно надати рішення суду, яке винесене в порядку ст. 315 ЦПК України про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Однак, 08.09.2025 року Криничанським районним судом Дніпропетровської області була винесена Ухвала по справі №178/2007/25 про відмову у відкритті провадження, оскільки вбачається спір про право. У зв`язку з чим Позивач був змушений звертатися до суду з даною позовною заявою. На підтвердження реальної необхідності у встановленні даного юридичного факту надаю Повідомлення [INFO] №2/КР/692 від 29.05.2025 року, відповідно до змісту якого [PERSON] відмовлено у наданні відстрочки, оскільки відсутні документи на підтвердження одноособового виховання та утримання дитини відповідно до п. 4 ч. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, з підстав, викладених у заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Надала заяву щодо розгляду справи за її відсутності. Позовні вимоги визнала в повному обсязі, зазначила, що малолітній син [PERSON] , [INFO] перебуває на повному утриманні та вихованні у свого батька, [PERSON] , її колишній чоловік забезпечує їхнього спільного сина всім необхідним, вона не приймає участі у житті малолітнього сина та не забезпечує його матеріально. Не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , які кожний окремо підтвердили факт того, що [PERSON] ще 6 років назад вже не виявляла бажання виховувати дитину та ігнорувала свої батьківські обов`язки, повністю самоусунулась від виховання та піклування за своїм сином - [PERSON] , [INFO] , дитина повністю перебуває на утриманні та вихованні батька - [PERSON] , батько бере активну участь у життя класу, виховує дитину самостійно, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, організовує правильне проведення вільного часу, забезпечує рівень навчання дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. У судовому засіданні було встановлено наступне: з 26 червня 2018 року [PERSON] , перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб було зареєстровано Південним районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено актовий запис №113. Від шлюбно-сімейних відносин у подружжя народився син: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] . Відповідно до Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області №207/4066/19 від 17.11.2020 року про визначення місця проживання дитини разом з батьком, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] були задоволені в повному обсязі, місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , було визначено разом з батьком, [PERSON] .. Згідно до Судового наказу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська по справі №207/3917/19 від 09.12.2019 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 05.12.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до Довідки №09/28.7-1/85494/53 від 18.07.2025 року про неотримання аліментів, виданої Південним відділом державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області, яка підтверджує, що, [PERSON] знаходиться на обліку, як отримувач тимчасової допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце їх проживання невідоме на дитину - [PERSON] , [INFO] . Згідно Довідки №44 від 17.07.2025 року, виданої Степанівським ліцеєм Криничанської селищної ради Дніпропетровської області, відповідно до змісту якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є учнем 2 класу Степанівського ліцею Криничанської селищної ради Дніпропетровської області, що підтверджує той факт, що дитина відвідує навчальний заклад за місцем свого проживання. Відповідно до Характеристики №99 від 21.07.2025 року, виданої Степанівським ліцеєм Криничанської селищної ради Дніпропетровської області на ім`я малолітнього [PERSON] , відповідно до змісту якої вбачається (мовою оригіналу): «… Дитина дружня, добра, по товариські відноситься до усіх дітей у класі, має лідерські здібності. Батько, [PERSON] , бере активну участь у життя класу, виховує дитину самостійно, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, організовує правильне проведення вільного часу, забезпечує рівень навчання дитини. Мати, [PERSON] , із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участі не бере, з класним керівником на зв`язок не виходила, на батьківські збори не з`являлася». Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Разом з тим, частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Відповідно до ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 р. прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Від встановлення даного юридичного факту залежить виникнення та можливість безперешкодної реалізації особистих прав. Встановлення факту перебування дитини на самостійному вихованні і догляді потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав позивача як батька. Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч.1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом під час судового засідання були встановлені факти та відповідні їм правовідносини, у суду немає жодних підстав ставити під сумнів обставини, викладені позивачем в своїй позовній заяві, крім того, вказані обставини та факти ніким не заперечуються. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] , має як матеріальну можливість, так і відверте бажання, на відміну від [PERSON] , виховувати спільного сина, що фактично і робить з 2019 року, має постійне місце роботи, створює для сина належні побутові умови для проживання, забезпечує дитині належне медичне обслуговування, займається його вихованням, тому виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дитини, беручи до уваги його малолітній вік, а також те, що дитина проживає разом із позивачем у звичних для нього умовах з малолітнього віку вже понад 6 років поспіль, враховуючи рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська №207/4066/19 від 17.11.2020 року, суд вважає за можливим встановити юридичний факт самостійного виховання батьком [PERSON] , малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] .. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved