Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, поданим представником [PERSON] , до відповідача Львівської міської ради, в якому просить визнати за нею право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [INFO] померла прабабуся позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме частину трикімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 70,8 кв.м, житловою площею 46,9 кв.м. Вказана квартира належала померлій, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та позивачу на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 06.03.1997, виданого Львівським міжміським БТІ. Вищевказані особи як на момент смерті [PERSON] так і станом на сьогодні проживають та зареєстровані у вказаній квартирі. Позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] . При цьому, згідно з даними Державного нотаріального архіву Тернопільської області, Спадкового реєстру заповіт посвідчений в користь позивача на все майно та такий є чинним. Враховуючи те, що після відкриття спадщини, [PERSON] продовжувала проживати у спірній квартирі, остання фактично вступила у володіння майном, що належало спадкодавцю та було позивачу заповідано, що свідчить про прийняття нею спадщини. Інші родичі спадкодавця із заявами про прийняття спадщини не звертались, були обізнані про існування заповіту на користь позивача, визнавали та визнають за нею право власності на частку квартири, яка належала померлій. У 2024 році позивач звернулась до нотаріуса з метою оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірне майно, проте їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки частка у майні спадкодавця не виділена. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 06.03.1997 квартира [ADDRESS] належала 5 власникам на праві спільної сумісної власності, відтак з урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦК України, позивач вважає, що у разі виділу [PERSON] частки у квартирі, розмір такої складав би 1/5. Таким чином, до складу спадщини, що відкрилась після смерті останньої та яку прийняла позивач, входить 1/5 частини квартири [ADDRESS] . Враховуючи наведене та те, що попри прийняття позивачем спадщини, існують перешкоди в оформленні нею права власності на успадковану частку в нерухомому майні, просить позов задовольнити. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.07.2025 матеріали справи передано на розгляд судді Сабарі Л.В. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 01.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 01.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав, що в ньому викладені, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] з приводу позовних вимог поклалась на розсуд суду, звернула увагу суду на місце смерті [PERSON] , а також місце відкриття спадкової справи, що викликає сумніви щодо доводів позивача про проживання померлої у квартирі [ADDRESS] . Третя особа [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення про те, що є донькою померлої [PERSON] , з якою та позивачем, іншими третіми особами є співвласниками спірної квартири. При цьому вказала, що померла була зареєстрована та проживала у квартирі [ADDRESS] , проте у зв`язку із похилим віком та літами мала бажання переїхати до с. Хотівка Тернопільської обл., де й померла. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, не заперечив щодо їх задоволення. Пояснив, що є батьком позивача. Повідомив, що був присутнім під час складення [PERSON] заповіту, яка все належне їй майно заповіла [PERSON] , відтак підтвердив, що остання є її єдиним спадкоємцем. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, не заперечила щодо їх задоволення з аналогічних підстав. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третіх осіб, дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Між сторонами виник спір з приводу визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. Нормативно-правове обґрунтування прийнятого рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна (ч. ч. 1, 2 ст. 1221 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Відповідно до положень ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. В силу ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 12 вказаної постанови узгоджено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Пунктами 4.10, 4.16 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Статтею 177 ЦК України передбачено, що об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага. Згідно з ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Як вбачається із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Згідно зі ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною 1 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 378 ЦК України). На підставі ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Відповідно до ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті, показаннями свідків, оглянути речові докази. Досліджені судом докази. [PERSON] народилася [INFO] та її місце проживання зареєстровано 16.05.2005 у [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України та витягом з Реєстру територіальної громади від 19.02.2025. За вказаною адресою також проживають [PERSON] з 12.06.1981, [PERSON] з 23.12.1988 та [PERSON] з 17.06.1983, як вбачається із копій паспортів громадянина України. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 13.01.2000 встановлено, що [PERSON] померла [INFO] у селищі Хотівка, Кременецького району, Тернопільської області. З Інформації Державного нотаріального архіву Тернопільської області по заповіту [PERSON] № 718 від 20.06.2024 вбачається, що заповіт від імені [PERSON] посвідчений Кременецькою державною нотаріальною конторою 21.06.1989 за реєстровим № 1845, на момент посвідчення заповіту остання проживала у [ADDRESS] , та заповіт посвідчений на користь [PERSON] на все майно. Постановою державного нотаріуса Креманецької нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.10.2024 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири у [ADDRESS] оскільки частка у майні спадкодавця не виділена. Згідно інформаційної довідки із Спадкового реєстру № 78793998 від 18.10.2024 встановлено, що заповіт посвідчений 21.06.1989 [PERSON] у Креманецькій державній нотаріальній конторі за № 1845 та зберігається у Державному нотаріальному архіві Тернопільської області. Із свідоцтва про право власності на квартиру від 16.03.1997 вбачається, що квартира у [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно Технічного паспорту на приватизовану квартиру від 19.12.1996 та будинкової книги для прописки громадян, що проживають у квартирі у [ADDRESS] відомості про осіб відповідальних за ведення книги з 1997 вбачається, що в такій приписаними були [PERSON] з 12.06.1981, [PERSON] з 17.06.1983, [PERSON] з 23.12.1988, [PERSON] з 16.05.2005 та [PERSON] з 18.12.1994. Свідоцтвами про право на спадщину за заповітом у спадковій справі № 367 серії АВН № 801861 від 20.09.2000 та серії АВН № 801862 від 20.09.2000 підтверджено, що спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] є [PERSON] та такі видано на житловий будинок, що в [ADDRESS] та на земельну частку (пай). Мотиви суду. З вищезазначених доказів суд встановив, що квартира у [ADDRESS] перебуває у спільній сумісній власності позивача, третіх осіб та [PERSON] , котра померла [INFO] . Таким чином, вказаної частина квартири є спадковим майном після смерті [PERSON] . [PERSON] було складено заповіт, згідно котрого [PERSON] успадкувала майно, зазначене у Свідоцтвах про право на спадщину за заповітом. При цьому, у вказаній квартирі були зареєстрованими [PERSON] та треті особи. Будь-яких доказів про те, що місце проживання [PERSON] було зареєстрованим у спірній квартирі суду не надано. Одночасно, інформація про осіб, які були зареєстрованими у спірній квартирі станом на 2000 рік, тобто до моменту смерті спадкодавця, підтверджується будинковою книгою, заведеною у 1997 році, згідно з котрою місце проживання позивача було зареєстрованим у квартирі лише після 2005 року. При цьому, суд приймає до уваги те, що місцем смерті та відкриття спадщини [PERSON] є с. Хотівка Кременецького р-ну Тернопільської обл. Згідно зі ст. 526 ЦК УРСР (в редакції від 30.10.199) на момент смерті спадкодавця місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини. Статтею 17 ЦК УРСР було визначено, що місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Аналогічні положення викладені у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7, зокрема, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Беручи до уваги те, що спадщина була відкрита Кременецькою державною нотаріальною конторою, суд приходить до переконання, що [PERSON] проживала в межах Кременецького району Тернопільської області. При цьому, суд критично оцінює твердження сторони позивача про те, що спадщина може відкриватися або за місцем проживання спадкодавця або за місцем знаходження спадкового майна, оскільки законодавцем було однозначно закріплено те, що за місцем знаходження спадкового майна спадщина відкривається лише у разі відсутності відомостей про місце проживання спадкодавця, що суперечить доводам позивача. З огляду на це, позивачем не доведено обставин проживання із спадкодавцем у спірній квартирі на момент смерті останньої. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом визнається той факт, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка прийнята позивачем, про що свідчить видача свідоцтв про право на спадщину. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Разом з тим, як вбачається із Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України від 18.06.1994 №18/5, в редакції 14.08.2000 діючої на момент відкриття спадщини на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину (п. 108). Пунктом 109 вказаної Інструкції визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. При цьому в кожному свідоцтві зазначається все спадкове майно і перелічуються всі спадкоємці та визначається частка спадщини спадкоємця, якому видається свідоцтво про право на спадщину. Якщо свідоцтво про право на спадщину видається державним нотаріусом не на всю спадщину, в тексті його зазначається, яка частка спадщини залишається відкритою. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК України). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово- експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном (п.113). При цьому, державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства осіб, які подали заяву, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи (п.114). Аналізуючи докази, що містяться у справі, встановлено, що на момент складення заповіту, [PERSON] не була власником частини спірної квартири, даних про те, що нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не на всю спадщину або що частка спадщини залишилася відкритою, суду не надано. Крім того, як вбачається із отриманих позивачем свідоцтв про право на спадщину за заповітом, покликання нотаріуса на те, що [PERSON] є спадкоємцем майна, зазначеного у заповіті, може свідчити про те, що заповіт, складений [PERSON] , містив розпорядження щодо конкретного майна, належного померлій на праві власності. Одночасно, заповіту, складеного [PERSON] , суду не надано, клопотання про витребування спадкової справи позивачем не заявлялися, при розгляді заяви [PERSON] про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину спірної квартири державним нотаріусом Кременецької нотаріальної контори не витребовувалась та не вивчалася, у зв`язку із чим в суду відсутні достатні та переконливі докази з приводу того, що квартира спірна квартира входила до складу спадкового майна згідно із заповітом. При цьому, інформацію щодо заповіту, надану державним нотаріальним архівом Тернопільської області, суд не визнає достатнім доказом на підтвердження складу спадкового майна, оскільки позивач не довів факту неможливості підтвердити наведені обставини іншим способом. Крім того, наведені у наданій нотаріусом інформації дані про те, що [PERSON] на момент посвідчення заповіту проживала у [ADDRESS] спростовуються вищенаведеними обставинами, встановленими судом. Між тим, покликання на джерело отримання державним нотаріусом таких даних відсутні. Відповідно до правової позицію, висловленої Верховним Судом у постанові від 22.09.2021 у справі №227/3750/19, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Беручи до уваги вищевикладене та те, що позивачем не доведено обставин проживання спільно із спадкодавцем у спірній квартирі на момент її смерті, розпорядження [PERSON] правами на частину спірного майна у заповіті, а також відсутність достатніх та належних доказів того, що при прийнятті спадщини така частина спадкового майна залишалася відкритою, суд приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог, що має наслідком відмову у позові повністю. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, зважаючи на висновок суду про відмову у позові, судові витрати слід покласти на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed