Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] у якій просить суд ухвалити рішення, яким шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 10.09.2008 Виконкомом Дубинівської сільської ради Савранського району Одеської області, актовий запис №03, розірвати. Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.09.2008 сторони по справі зареєстрували шлюб, від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У сторін відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, кожен із них живе власним життям. Позивач має намір створити іншу сім?ю. Таким чином, подружні відносини між сторонами припинилися та з червня 2024 року сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Спір з приводу майна, набутого за час перебування у шлюбі, яке належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності відсутній. Спору стосовно місця проживання спільних дітей не заявлено. Ухвалою судді Савранського районного суду Одеської області від 17.11.2025 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 22.12.2025 (а.с.10-11). 22.12.2025 позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак 27.11.2025 до канцелярії Савранського районного суду Одеської області подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.13). Відповідачка 22.12.2025 у судове засідання не з`явився, завчасно повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи однак адресоване їй поштове відправлення повернулось на адресу суду з довідкою Укрпошти про те, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.14). Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б). За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. З клопотаннями про відкладення розгляду справи учасники справи не звертались. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з позовної заяви та підтверджується наявними у справі доказами, шлюб між сторонами зареєстровано 10.09.2008 року, що засвідчується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 10.09.2008 року (а.с.7). Від даного шлюбу у подружжя народилися діти: [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.02.2009 року(а.с.6). та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.12.2009 року та (а.с.5). Як зазначено позивачем в позовній заяві та не спростовано відповідачкою у подружжя відсутні спільні інтереси, різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Позивач та відповідачка втратили почуття любові та поваги один до одного, кожен із них живе власним життям. Позивач має намір створити іншу сім`ю. З 2024 року позивач і відповідачка проживають окремо, спільного господарства не ведуть, подальше спільне проживання і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача та інтересам відповідачки, тому позивач вважає за необхідне розірвати шлюб між ним та відповідачкою. Спір з приводу майна, набутого за час перебування у шлюбі, яке належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності відсутній. Спору стосовно місця проживання спільних дітей не заявлено. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки й чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Згідно з частинами 3 та 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За приписами частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У пункті 126 рішення у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». За таких обставин, суд, приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] про розірвання шлюбу є виваженою та свідомою, відповідає його дійсній волі, причини, з яких він наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, сімейні стосунки подружжя є формальними, поновити шлюбно-сімейні стосунки сторони наміру не мають, у зв`язку з чим подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача та порушувало принцип добровільності шлюбу, визначений статтею 24 Сімейного кодексу України, що має істотне значення, а отже перешкод для розірвання шлюбу суд не вбачає. Крім того, суд наголошує, що він не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин. Вільність та рівність цих стосунків, а також можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, а тому вважає необхідним позов задовольнити, а шлюб розірвати. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд встановив, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп (а.с. 1). Водночас, у позовній заяві позивач не ставить вимоги про стягнення судового бору з відповідачки. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат по сплаті судового збору, сплачених позивачем при зверненні до суду з цим позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved