Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Основ`янського районного суду міста Харкова з позовною заявою до Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області про стягнення заборгованості по заробітній платі при проведенні остаточного розрахунку зі звільненим робітником, та заробітку за час затримки повного розрахунку при звільнені. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.06.2022 року позивач була звільнена з посади учителя обслуговуючої праці Куп`янського ліцею №5 Куп`янської міської ради за п. 1 ст. 36 КЗпП України. В червні 2022 року відповідач перестав виплачувати заробітну плату. При звільненні з позивачем не проведено повний остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати, як це передбачено ст. 116 КЗпП України. Крім того, позивач звернулась з заявою до відповідача про видачу довідки про заборгованість по заробітній платі за червень 2022 року, компенсацію за невикористану відпустку, матеріальну допомогу на оздоровлення, вихідної допомоги при звільненні, однак відповідачем повідомлено позивачу про те, що документи про борг відсутні, тому і підстав для повного розрахунку немає. У зв`язку з цим позивач просив стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за червень 2022 року в розмірі 7719,10 грн та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 7719,10 грн на загальну суму 15438,20 грн, середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку до 01.07.2025 року в розмірі 277877,60 грн. В подальшому, а саме 14.10.2025 та 22.10.2025 представником позивача адвокатом Зарубіним Є.В. подано до суду уточнену позовну заяву та заяву про зменшення позовних вимог в обґрунтування яких зазначив про те, що у супереч ст.ст. 47, 116 КЗпП України з позивачем [PERSON] повний розрахунок проведений не був, а саме не була виплачена заробітна плата за червень 2022 року та грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки. На неодноразові звернення позивача на адресу відповідача про надання довідки про заборгованість по заробітній платі та компенсації за всі невикористанні дні відпустки , довідки надані не були. Відповідно до довідки ГУДПС у Харківській області про доходи, Відділом освіти Куп`янської міської ради Харківської області за червень 2022 року [PERSON] було нараховано але не виплачена 16847,14 грн. Тому, у зв`язку з невиплатою [PERSON] при звільненні всіх сум з вини Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області, відповідач повинен виплатити середній заробіток за час затримки. Позивач остаточно просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсацію за дні невикористаної відпустки у розмірі 16847,14 грн, а також середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, у розмірі 47391,96 грн, а всього - 64239,10 грн. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про те, що позивач була прийнята та звільнена з посади вчителя обслуговуючої праці Куп`янського ліцею № 5 Куп`янської міської ради Харківської області. Куп`янський ліцей № 5 є роботодавцем позивача та є юридичною особою, яку обслуговує централізована бухгалтерія, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Згідно п.1 та п.9 Наказу Куп`янського ліцею № 5 Куп`янської міської ради № 60/1-о від 24.02.2022 «Про встановлення простою для обслуговуючого персоналу у зв`язку з введенням воєнного стану» - встановлено в Куп`янському ліцеї № 5 Куп`янської міської ради Харківської області простій у роботі працівників з 24.02.2022 на час ведення воєнного стану. Проводити розрахунки заробітної плати на період простою не з їх вини з 24.02.2022 по 12.03.2022 у розмірі середньої заробітної плати. З 14.03.2022 до закінчення воєнного стану у розмірі 2/3 від посадового окладу. Згідно довідки Відділу освіти посадовий оклад позивача на 2022 р складає 7001 грн. Отже, 2/3 посадового окладу становить 4667,33 грн (7001 грн Х 2 : 3 = 4667,33 грн). Згідно довідки про середню заробітну плату № 01-36/362 від 30.06.2025 середньоденна заробітна плата позивача становить 373,52 грн. Також, відповідачем зазначено про те, що всього помилково нарахованих та виплачених коштів позивачу становить 7645,25 грн. 2/3 посадового окладу за червень 2022р. становить (період з 01.06.2022 по 19.06.2022). Розмір посадового окладу за період: 7001: 22 х 13 = 4136,95 грн 2/3 посадового окладу за червень 2022р.: 4136,95х 2 : 3 = 2757,97грн. Крім того, позивач була звільнена з посади 19 червня 2022р. та отримала трудову книжку. Позивач звернулась з даним позовом до суду 14 липня 2025р., тобто після спливу строку позовної давності, як три місячного строку так і загального строку позовної давності в три роки. У зв`язку з чим відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. 03.09.2025 позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено про те, що наказ Куп`янського ліцею № 5 Куп`янської міської ради № 60/1-о від 24.02.2022р «Про встановлення простою для обслуговуючого персоналу у зв`язку з введенням воєнного стану,» на який посилається у відзиві на позовну заяву відповідач, стосується обслуговуючого персоналу, а позивач [PERSON] працювала у Куп`янському ліцеї № 5 Куп`янської міської ради Харківської області на посаді вчителя обслуговуючої праці. Копію наказу про звільнення [PERSON] отримала лише 16.06.2025, а інформацію щодо нарахованих сум до виплат, відповідачем не надано і на теперішній час. Тому заперечення, що викладені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими та відповідачем не спростовано вимоги, викладені у позовні заяві. Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 21.07.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали уточнені вимоги позову та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та застосувати позовну давність. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Суд, оцінюючи належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19.06.2022 року позивач була звільнена з посади учителя обслуговуючої праці Куп`янського ліцею №5 Куп`янської міської ради за п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом про звільнення №58-к від 17.06.2022. Відповідно до довідки головного управління ДПС у Харківській області про доходи, Відділом освіти Куп`янської міської ради Харківської області за червень 2022 року [PERSON] було нараховано але не виплачено 16847,14 грн. З інформації наданої Пенсійним фондом України з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Індивідуальні відомості про застраховану особу від 24.06.2025 року вбачається, що з [PERSON] за 2022 рік страхові внески стягувалися з січня по травень, з червня по грудень відомості відсутні. З довідки про доходи виданої відділом освіти Куп`янської міської ради Харківської області від 30.06.2025 року вбачається, що заробітна плата [PERSON] за січень 2022 року становить 7719,10 грн, податок з доходів 1389,44 грн, військовий збір 115,79 грн, сплачено 6213,87 грн; за лютий 2022 року становить 7596,45 грн, податок з доходів 1367,36 грн, військовий збір 113,95 грн, сплачено 6115,14 грн; за березень 2022 року становить 7719,10 грн, податок з доходів 1389,44 грн, військовий збір 115,79 грн, сплачено 6213,87 грн; за квітень 2022 року становить 7719,10 грн, податок з доходів 1389,44 грн, військовий збір 115,79 грн, сплачено 6213,87 грн; за травень 2022 року становить 7719,10 грн, податок з доходів 1389,44 грн, військовий збір 115,79 грн, сплачено 6213,87 грн. Відповідно до довідки від 20.08.2025 № 01-36/451 про посадовий оклад вчителя обслуговуючої праці [PERSON] на 2022 рік, посадовий оклад позивача становить 7001,00 грн. З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого ( перерахованого) податку та військового збору станом на 08.01.2025 року вбачається, що за період з 1 кварталу по 4 квартал 2022 року [PERSON] отримувала доходи з таких джерел за січень 2022 відділ освіти нараховано 7719,10 грн, виплачено 7719,10 грн; сума податку нараховано 1389,44 грн, перераховано 1389,44 грн; сума військового збору нараховано 115,79 грн, перераховано 115,79 грн. За лютий 2022 відділ освіти нараховано 7596,45 грн, виплачено 7596,45 грн; сума податку нараховано 1367,36 грн, перераховано 1367,36 грн; сума військового збору нараховано 113,95 грн, перераховано 113,95 грн. За березень 2022 відділ освіти нараховано - 7719,10 грн, виплачено 7719,10 грн; сума податку нараховано 1389,44 грн, перераховано 1389,44 грн; сума військового збору нараховано 115,79 грн, перераховано 115,79 грн. За квітень 2022 відділ освіти нараховано 7719,10 грн, виплачено 0,00 грн; сума податку нараховано 1389,44 грн, перераховано 0,00 грн; сума військового збору нараховано 115,79 грн, перераховано 0,00 грн. За травень 2022 відділ освіти нараховано - 7719,10 грн, виплачено 0,00 грн; сума податку нараховано 1389,44 грн, перераховано 0,00 грн; сума військового збору нараховано 115,79 грн, перераховано 0,00 грн. За червень 2022 року відділ освіти нараховано 16847,14 грн, виплачено 0,00 грн; сума податку нараховано 3032,49 грн, перераховано 0,00 грн; сума військового збору нараховано 252,71 грн, перераховано 0,00 грн. Зазначені цивільно-правові відносини регулюються наступними законодавчими актами. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Частиною першою ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ч. 1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Згідно зі ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Відповідно до ст. 74 КЗпП громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. (ст. 2 Закону України «Про відпустки»). Статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено можливість грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки. Так, частиною 1 передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про відпустки» особи, винні в порушенні законодавства про відпустки, несуть відповідальність згідно з законодавством. Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження №61-23170сво18). Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 207/1385/16-ц, від 19 листопада 2024 року в справі № 759/17721/21, зазначено про те, що в справах, що випливають з трудових відносин тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця. Відповідно до КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем, зокрема щодо виплати належних працівникові сум, покладається на роботодавця, а не на позивача (робітника) (постанова Верховного Суду від 15 липня 2024 року в справі № 758/9515/23). Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Доказів того, що відповідачем виконано вимоги закону щодо повного розрахунку з позивачем при звільненні, у розмірі, визначеному саме Відділом освіти Куп`янської міської ради Харківської області, - 16847,14 грн, відповідачем не надано. Крім того, відповідачем на підтвердження власного твердження про те, що Відділ освіти Куп`янської міської ради Харківської області є неналежним відповідачем у справі, також не надано правового обґрунтування та відповідних доказів. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що заст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до пункту першого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом третім Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Отже розрахунок середньоденної (середньогодинної) заробітної плати, згідно Порядку розраховується за травень та квітень 2022 року (два календарні місяці роботи, які передували звільненню), відповідно до довідки про середню заробітну плату (доходи) виданою 30.06.2025 Відділом освіти Куп`янської міської ради Харківської. За травень 2022 7719,10 грн. за 22 фактично відпрацьованих дня. За квітень 2022 7719,10 грн. за 21 фактично відпрацьований днь. Таким чином, відповідно до Порядку середньоденна заробітна плата [PERSON] розраховується наступним чином: 7719,10 грн. + 7719,10 грн. = 15438,20грн. / 43 відпрацьованих днів = 359,03 грн. в день. Відповідно до листа Міністерства економіки України від 12.08.2021 №47-03/520 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» та з урахуванням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-ІХ кількість робочих днів: у січні 2022 року становить 19 днів, у лютому 2022 року 20 днів, у березні 2022 року 22 дні, у квітні 2022 року 21 днів, у травні 2022 року 22 дні, у червні 2022 року 22 дні, у липні 2022 року 21 день, у серпні 2022 року 23 дні, у вересні 2022 року 22 дні, у жовтні 2022 року 21 день, у листопаді 2022 року 22 дні, у грудні 2022 року 21 день. Таким чином, згідно розрахунку, середній заробіток [PERSON] за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, необхідно рахувати з 20.06.2022 (наступний день після звільнення) по 20.12.2022, що складає: у червні 2022 року - 9 днів, у липні 2022 року 21 день, у серпні 2022 року 23 дні, у вересні 2022 року 22 дні, у жовтні 2022 року 21 день, у листопаді 2022 року 22 дні, у грудні 2022 року 14 днів, що загалом складає 132 дні. Сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців, складає 47391,96 гривень (359,03 грн. * 132 дні). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329 апп 18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301 гс 18) виклала висновок про те, що за змістом норм статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист права звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку. Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623 цс 18) метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Надаючи оцінку строку звернення позивача до суду, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. В ст. 234 КЗпП України визначено, що, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачем позивачу письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, а відтак у суду відсутня об`єктивна можливість встановити початок відліку трьохмісячного строку для звернення з позовом позивача та пропуску останнім строку на звернення з позовом до суду, а копію наказу про звільнення [PERSON] отримала лише 16.06.2025. Крім того, щодо тверджень відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, передбаченого статтею 233 КЗпП України, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року у справі № 1-7/2024(337/24), визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Ухвалюючи вказане рішення, Конституційний Суд України зазначив, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Конституційний Суд України також акцентував увагу, що баланс між правом працівника на своєчасне й повне одержання винагороди за працю, інтересом роботодавця у юридичній визначеності та захисті від безмежної в часі відповідальності, а також публічним інтересом у стабільності правопорядку й ефективності правосуддя в будь-якому разі не може бути досягнутий у спосіб позбавлення працівника можливості скористатися своїм правом на одержання винагороди за працю. Конституційний Суд України виснував, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду. Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку. Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України. З огляду на наведене, враховуючи що норми Конституції України є нормами прямої дії, доводи відповідача в цій частині судом визнаються неприйнятними. У разі пропуску строку звернення до суду позивачем, зважаючи на обставини справи, він підлягає поновленню. При цьому, враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не порушено строки звернення до суду із вказаним позовом. Підсумовуючи наведене вище, беручи до уваги, що відповідачем не виплачено у передбачені законом строки заробітну плату позивачу, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, шляхом стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, компенсації за дні невикористаної відпустки у розмірі 16847,14 грн., а також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, у розмірі 47391,96 грн, всього - 64239,10 грн. Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, суд зазначає у резолютивній частині рішення присуджені до стягнення кошти без утримання податків й інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, оскільки такі відрахування є обов`язком роботодавця. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААБ № 286175 від 18.03.2025 з якого вбачається, що позивач є інвалідом ІІ групи, а відтак з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved