Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив визнати дійсним договір міни нерухомого майна частини будинку [ADDRESS] на будинок [ADDRESS] , укладений між ним та [PERSON] 11.05.1998 року, посвідчений УНІВЕРСАЛЬНА ТОВАРНА БІРЖА «НЕРУХОМІСТЬ Н». Позов обґрунтований тим, що бажаючи розпорядитися належним йому майном частини будинку [ADDRESS] він звернувся до нотаріуса для укладання відповідної угоди, однак було відмовлено у посвідчені договору, оскільки з`ясувалося, що договір міни нерухомого майна оформлений на товарній біржі не має нотаріального посвідчення і чинним законодавством не вважається дійсним. Умови договору сторонами виконано, посвідчено 11.05.1998 року УНІВЕРСАЛЬНОЮ ТОВАРНОЮ БІРЖА «НЕРУХОМІСТЬ Н», однак договір не був нотаріально посвідчений, що впливає на його дійсність, та відповідно на право розпорядження майном позивача. Посилаючись на вищевказані обставини сторона позивача просив суд задовольнити позов. Ухвалою суду від 18.09.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27.11.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явилася,належним чином повідомлена про день, час та місце судового розгляду, подано заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, день, та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Третя особа не з`явилася, повідомлена про час, день, та місце слухання справи належним чином. Враховуючи згоду представника позивача, що викладена у його письмовому клопотанні, суд вважає за можливе відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] уклав договір міни нерухомого майна частини будинку [ADDRESS] на будинок [ADDRESS] , з [PERSON] 11.05.1998 року, посвідчений УНІВЕРСАЛЬНА ТОВАРНА БІРЖА «НЕРУХОМІСТЬ Н»(а.с.10). На підставі вказаного договору [PERSON] видано реєстраційне посвідчення на частини будинку [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 р., що набрав чинності з 01 січня 2004 року, встановлено, що цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними умовами є ті умови договору, які визнані такими за Законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін було досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право укладати договори міни і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10.12.1991, згідно ч.2 якої угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених в законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. За правилами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991, який діяв на момент укладення договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 336/6023/20 зазначив про те, що у частині другій статті 15 Закону України "Про товарну біржу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК УРСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону "Про товарну біржу" регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі; спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України "Про товарну біржу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України "Про товарну біржу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин))) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі. Вказана позиція зазначена і у Постанові ВС від 12 листопада 2025 року по справі № 501/896/23 За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У листі Міністерства Юстиції України від 25.12.2023 р. № 171014/Б-41627/8.4.4 міститься роз`яснення про те, що Закон України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі Закон) встановлює обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав, але при цьому визнає дійсними речові права, що виникли до 01 січня 2013 року. Закон не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах чи на паперових носіях. На факт визнання державної реєстрації прав, проведеної до 01 січня 2013 року, впливає виключно відповідність такої реєстрації чинному на момент її проведення законодавству. Договір міни від 11.05.1998 року укладений під час дії ст.15 Закону України "Про товарні біржі" є дійсним в силу закону та не підлягав нотаріальному посвідченню. Відсутність нотаріального посвідчення не порушує прав та законних інтересів позивача. Позивач зворотного не довів. Хто саме оспорює вказаний договір, або не визнає набуте на його підставі право власності позивача на нерухоме майно (нотаріус, державний реєстратор тощо) з підстав відсутності нотаріального посвідчення, позивач у позові не зазначив. Належним способом захисту порушеного права (інтересу) може бути оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії, з урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених (наведених) Верховним Судом. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19). Таким чином, оскільки позивач не довів порушення або не визнання його права власності, за захистом якого він звернувся до суду, в задоволенні позову йому слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed