Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач з 12 липня 1994 року по 20 вересня 2023 року працював на підприємстві відповідача. Під час роботи позивач підпадав під вплив шкідливих факторів, внаслідок чого отримав професійні захворювання, встановлені Державною установою «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» 11 червня 2025 року. Рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 26 вересня 2025 року йому визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% і визнано особою з інвалідністю третьої групи. Позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений постійно проходити обстеження у лікарів та лікування, однак хронічний характер захворювань не дає надії на одужання у майбутньому. У зв`язку з ушкодженням здоров`я у нього виникають почуття неповноцінності, вважає себе тягарем для рідних, він постійно відчуває біль, швидко втомлюється. Тому просить стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду у розмірі 420 000,00 грн. Стислий виклад заперечень відповідача. Представник відповідача подав відзив, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечення зазначає, що під час працевлаштування [PERSON] був ознайомлений з шкідливими умовами праці. Робота позивача за Списком №1, що дає право на пенсійне забезпечення на пільгових умовах, сама по собі передбачає, що це роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, де рівень впливу шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу, крім зростання хронічної захворюваності (виробничо обумовленої та захворюваності з тимчасовою втратою працездатності), призводять до розвитку професійних захворювань. Тому він чітко усвідомлював, що виконувана ним робота пов`язана з безпосереднім впливом шкідливих факторів виробничого середовища на організм працюючого. Позивача звільнено у зв`язку з виходом на пенсію, а не за станом здоров`я. Він не позбавлений можливості з помірним обмеженням життєдіяльності провадити різні види трудової діяльності. Крім того, втрату працездатності встановлено на чітко визначений строк (дата повторного оцінювання відсотка непрацездатності 01 жовтня 2026 року), що не виключає імовірність подальшого покрашення стану здоров`я [PERSON] та зменшення відсотка втрати професійної працездатності. Окрім професійного захворювання, позивач має інші хронічні захворювання. Вважає, що позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок спричинення йому моральної шкоди відповідачем, тому відсутні підстави для задоволення позову. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують психологічний стан позивача, а тому розмір моральної шкоди, що заявлений до стягнення, є необґрунтованим та значно завищеним, що не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості. Вважає, що питання про те, чи повинен відповідач виконувати визначену Податковим кодексом України функцію податкового агенту та утримувати податки, а також питання щодо розміру стягнутих податків, залежать не від резолютивної частини рішення суду на час ухвалення рішення, а від змісту податкового законодавства на час виплати доходу, тобто на час виконання рішення (добровільного чи примусового). Процесуальні дії у справі. 15 жовтня 2025 року позовна заява надійшла до суду. 20\~жовтня 2025\~року позовна\~заява прийнята\~до розгляду,\~провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 29 жовтня 2025 року представником відповідача подано відзив на позов. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Як видно з відзиву представника відповідача адвоката Рабко Т.О. в пункті 5 відзиву вона просить суд, в порядку ч.1,2 ст.93 ЦПК України, зобов`язати позивача надати відповіді на поставлені питання, а саме: 1. Чи бажає позивач надати згоду щодо можливості врегулювання спору за участю судді? 2. Чи повідомляв позивач роботодавця про небажання працювати у шкідливих умовах праці та необхідність переведення його на іншу роботу? 3. Якщо відповідь на попереднє питання так, то кого повідомляв позивач та яку отримав відповідь щодо необхідності зміни йому умов праці та якими доказами це підтверджується? 4. Які хронічні захворювання має позивач, окрім професійних (вібраційної хвороби)? 5. Чи отримує позивач пенсію? 6. Чи відкрито у позивача в банківській установі банківський рахунок, на який відповідач, у разі задоволення позову, може добровільно перерахувати грошові кошти за рішенням суду на відшкодування моральної шкоди, спричиненої хронічним професійним захворюванням? 7. Якщо позивач має банківський рахунок, то які саме реквізити такого банківського рахунку на який відповідач зможе в подальшому перерахувати грошові кошти на виконання рішення суду? Крім того, з метою реалізації принципу рівності прав учасників процесу, відповідач вважає необхідним витребувати у сторони позивача довідку, видану банківською установою, про наявність рахунку для поповнення. Дослідивши матеріали справи, а також вищезазначене клопотання представника відповідача, суд дійшов таких висновків. Так, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 93 ЦПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи. Учасник справи, якому поставлено питання позивачем, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням. Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніш як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - до першого судового засідання. Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання. Згідно з ч. 6 ст. 93 ЦПК України учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання: 1) з підстав, визначених статтями 70,71 цього Кодексу; 2) якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи; 3) якщо учасником справи поставлено більше десяти запитань. За наявності підстав для відмови від відповіді учасник справи повинен повідомити про відмову іншого учасника та суд у строк для надання відповіді на запитання (ч. 7 ст. 93 ЦПК України). Так, правом надання відповіді на поставлені представником відповідача запитання позивач не скористався та до суду такі відповіді не надав, також не повідомив суд про відмову у наданні відповідей та підстав для такої відмови. При цьому, позиція позивача у справі детально викладена ним у позовній заяві, зокрема позивачем зроблений докладний опис обставин справи, негативних змін у житті позивача, спричинених професійним захворюванням, а поставлені представником відповідача запитання стосуються питання витребування у позивача інформації та документів з метою добровільного виконання рішення суду, в разі його ухвалення. Частиною 7 ст. 93 ЦПК України передбачено, що суд за клопотанням іншого учасника справи може визнати підстави для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь. Щодо клопотання про витребування у позивача довідку, видану банківською установою, про наявність рахунку для поповнення суд зазначає, що зазначена довідка не стосується предмету спору та не може бути доказом у розумінні ст. 76 ЦПК України. У зв`язку з тим, що відмова від надання відповідей на запитання від позивача до суду не надходила, клопотання про визнання відсутніми у позивача підстав для такої відмови до суду не надходило, наявність чи відсутність у позивача рахунку для поповнення не стосується предмету спору, тому клопотання представника відповідача про зобов`язання позивача надати відповіді на запитання та витребування довідки з банківської установи слід залишити без розгляду. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] з 12 липня 1994 року по 20 вересня 2023 року працював на підприємстві відповідача цеху технологічного автотранспорту слюсарем з ремонту автомобілів, водієм всіх марок дизельних автомобілів, зайнятим повний робочий день з вивозу гірничої маси (руди, породи) з кар`єра глибиною 150 м і більше, водієм автомобілів усіх марок тягач в кар`єрі і поза кар`єром, водієм автотранспортних засобів тягач в кар`єрі і поза кар`єром. 20 вересня 2023 року звільнений за власним бажання в зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП України. Медичним висновком лікарсько-експертної комісії закладу охорони здоров`я, що має право встановлювати остаточний діагноз хронічних професійних захворювань, відокремленого підрозділу «Науково-практичний медичний центр професійного здоров`я Національного університету охорони здоров`я України імені П.Л. Шупика» від 11 червня 2025 року, протокол №23/307 встановлена наявність у позивача хронічних професійних захворювань: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації: синдром церебрально-периферичної ангіодистонії, ускладнений гіпертрофічною хворобою ІІ стадії, ступінь 2. СН 1 ст. Ризик 3, з частими акроангіоспазмами та трофічними порушеннями на кистях, у поєднанні з синдромом полірадикулонейропатії на шийному (С6, С7) та попереково-крижовому (L5, S1) рівнях з вираженими статико-динамічними порушеннями хребта на фоні кил дисків С5-С6, L4-L5-S1, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів R1 (ПФ першого ступеня), колінних суглобів R1 (ПФ другого ступеня). Згідно з\~цим висновком\~стаж роботи\~в умовах\~впливу шкідливих\~і небезпечних\~факторів виробничого\~середовища і\~трудового процесу\~на робочих\~місцях за\~професіями,\~які наведено\~в інформаційній\~довідці про\~умови праці\~ [PERSON] ,\~підготовленій Південно-Східним\~міжрегіональним управлінням\~Державної служби\~з питань\~праці від\~12\~січня 2024\~року №\~ПС/1/940-24,\~становить 29\~років 2\~місяці та\~включає періоди\~роботи у\~ЦТА ПрАТ\~«ІнГЗК»,\~а саме: слюсарем з ремонту автомобілів 2 місяці; водієм всіх марок дизельних автомобілів, водієм автомобілів усіх марок, водієм автотранспортних засобів 28 років 11 місяців. Під час трудової діяльності підпадав під вплив: 1. пилу фіброгенної дії, 3 клас, 3 ступеня, «шкідливі» (25 років 5 місяців); 2. рівнів шуму, 3 клас 1 ступеня, «шкідливі» (18 років 8 місяців); 3. мікроклімату, 3 клас 3 ступеня, «шкідливі» (25 років 5 місяців); 4. рівнів загальної вібрації, 3 клас 3 ступеня, «шкідливі» (28 років 11 місяців); 5. важкості праці, 3 клас 2 ступеня, «шкідливі»: перевищення ГДР маси вантажу (2 місяці); перевищення норми статичного навантаження при утриманні вантажу однією рукою (5 років); робоча поза незручна 26.8-54.2 % зміни. Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 14 липня 2025 року проведено розслідування причин виникнення у [PERSON] професійних захворювань. Відповідно до п. 13 Акту за загальною оцінкою умови праці позивача у відповідача відносяться до 4 класну (небезпечні). Згідно з пунктом 17 Акту встановлено, що [PERSON] , працюючи в кар`єрі гірничо-збагачувального комбінату водієм автотранспортних засобів, зайнятого повний робочий день на вивезенні гірничої маси із кар`єру, виконував роботи з керування автомобільними транспортними засобами, забезпечував належний технічний стан автотранспортного засобу. Внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, важких режимів експлуатації автотранспортних засобів в кар`єрі протягом тривалої дії підпадав під вплив підвищених рівнів виробничої загальної вібрації У п.18 Акту причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) зазначено: - вібрація загальна транспортна: еквівалентний корегований рівень віброшвидкості на 4-5 дБ перевищував допустимий рівень та складав 111-112 дБ при гранично допустимому 107 дБ та еквівалентний корегований рівень віброприскорення на 13 дБ перевищував допустимий рівень та складав 78 дБ при гранично допустимому 65 дБ згідно з вимогами ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації». Згідно з витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 125/25/1656/Р від 26 вересня 2025 року (номер витягу 125/25/1656/В) позивачу встановлено третю групу інвалідності на 1 рік та 40% втрати працездатності з вібраційної хвороби на 1 рік. Причиною інвалідності зазначено професійне захворювання. Датою повторного оцінювання визначено 01 жовтня 2026 року. Відповідно до рекомендацій, які є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (номер витягу 125/25/1656/І) позивачу встановлено легкий ступінь обмеження до самообслуговування і здобуття освіти та помірний ступінь обмеження до пересування та трудової діяльності. Він потребує реабілітаційної допомоги в сфері охорони здоров`я та санаторно-курортного лікування. Міститься відмітка про наявність загальних обмежень в професійній діяльності, що можуть значно вплинути на погіршення здоров`я. У 2023-2025 роках позивач неодноразово перебував на лікуванні з приводу отриманого професійного захворювання. Зміст спірних правовідносин. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди. Норми права, які застосовує суд та мотиви їх застосування. Статтею 3 Конституції України\~передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті\~43, частина 1 статті\~46 Конституції України\~передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці: соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Статтею 6 цього Закону визначено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці (ст.13). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до\~статті 153 КЗпП України\~забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно зі статтею 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 237-1 КЗпП України\~передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Висновок суду. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом достовірно встановлено, що у зв`язку з отриманням професійного захворювання та встановленням втрати працездатності позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманого професійного захворювання у позивача змінилися образ та якість життя, що завдає йому моральних страждань. Ушкодження здоров`я, втрата 40% працездатності, лікування, перенесення фізичних страждань, спричиняє йому моральні страждання. При цьому вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди. Тобто закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року\~з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд враховує період роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача протягом 28 років 11 місяців, характер та тривалість отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, наявність третьої групи інвалідності, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках, що вимагає додаткових зусиль для організації життя і свідчить про погіршення стану здоров`я, незворотність негативних наслідків профзахворювання і приходить до висновку, що все це у своїй сукупності вказує на заподіяння позивачу моральної шкоди. Суд не бере до уваги доводи відповідача щодо того, що позивач був обізнаний про можливість впливу шкідливих факторів, самостійно та за власним бажанням прийняв рішення про необхідність працювати саме на такому робочому місці, оскільки обов`язок створити безпечні умови праці законодавством покладено саме на роботодавця відповідача у справі. Суд враховує, що позивач працював у шкідливих умовах саме на підприємстві відповідача та підпадав під вплив шкідливих факторів під час цієї роботи. Водночас суд погоджується з позицією відповідача стосовно того, що позивачем не наведено конкретних достатніх аргументів на обґрунтування саме зазначеної у позові суми спричиненої шкоди. Отже, виходячи з вищевказаних обставин, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди у 185\~000,00 гривень. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Щодо заперечень відповідача в частині стягнення моральної шкоди без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає таке. Суд враховує, що у практиці Верховного Суду відсутня єдність щодо необхідності вказувати суду в резолютивній частині судового рішення про утримання (неутримання) з присудженої суми установлених законодавством України податків і зборів, а також уніфікований підхід щодо функцій податкового агента під час виконання рішення суду про стягнення сум на користь фізичних осіб. Аналіз судової практики свідчить, що Верховний Суд у складі всіх колегій та палат і при вирішенні справ різних юрисдикцій викладають резолютивну частину судових рішень як із вказівкою про утримання (без утримання) податків й інших обов`язкових платежів, так і без такої вказівки, а також вказують на протиправність такої вказівки. Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV ПК України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, зокрема, юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу. Відповідно до статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків. Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України. Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту). Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку. Згідно з частиною сьомою статті 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду вказується, зокрема про порядок і строк виконання рішення. Тому суд відхиляє доводи представника відповідача з посиланням на постанову Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 235/3143/24 і задовольняючи вимоги про стягнення зазначених сум на користь позивача, визначає такі суми без утримання податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 1\~850,00 грн, оскільки позивач від його сплати звільнений. На підставі викладеного,

Outcome: partial