Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

29 травня 2025 року до Нетішинського міського суду надійшла позовна заява КП НМР «ЖКО» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачем КП НМР «ЖКО» зазначено (а.с.2-3): позивач КП НМР «ЖКО», являючись балансоутримувачем гуртожитку [ADDRESS] , здійснює періодичне обстеження кімнат гуртожитку на предмет фактичного проживання зареєстрованих мешканців, під час чергових обстежень кімнат гуртожитку № [NUMBER] в період жовтень 2024 року березень 2025 року було виявлено кімнату № [NUMBER] , у якій, на підставі ордера №1969, виданого КП НМР «ЖКО» 19 березня 2013 року, було надано ліжко-місце відповідачеві [PERSON] , і, відповідно, у якій останній є зареєстрованим, однак у зазначеній кімнаті відповідач [PERSON] тривалий час не проживає, що підтверджують акти обстежень №20/2024 від 07 жовтня 2024 року, №22/2024 від 11 листопада 2024 року, №24/2024 від 04 грудня 2024 року, №1/2025 від 03 січня 2025 року, №4/2025 від 14 лютого 2025 року, №5/2025 від 13 березня 2025 року, при цьому, зі слів мешканців гуртожитку, а саме, [PERSON] , який зареєстрований та фактично проживає у даній кімнаті, що з моменту його вселення у кімнату №513 тобто, з липня 2013 року, він відповідача [PERSON] жодного разу не зустрічав, зі слів сусідів, що проживають на тому ж поверсі, [PERSON] та [PERSON] , стало відомо, що останні, проживаючи кожен у своїх кімнатах № [NUMBER] та № [NUMBER] з 2017 та 2023 року, відповідно, з відповідачем [PERSON] також не знайомі, від мами відповідача [PERSON] [PERSON] стало відомо, що відповідач [PERSON] вже декілька років проживає та працює за кордоном, за межами країни, крім того, станом на 31 березня 2025 року, відповідач [PERSON] має заборгованість за надані КП НМР «ЖКО» житлово-комунальні послуги, яка складає суму у розмірі 3728 гривень 37 копійок, що підкреслює відсутність у відповідача [PERSON] потреби у вищезазначеному житлі, у зв`язку з чим, враховуючи положення ст.ст.71-72 ЖК України, якими визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, позивач КП НМР «ЖКО» вважає за необхідне визнати відповідача [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням [ADDRESS] . 03 червня 2025 року у цивільній справі за позовом КП НМР «ЖКО» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 03 червня 2025 року (а.с.22), відкрито провадження, за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання. 16 червня 2025 року у цивільній справі за позовом КП НМР «ЖКО» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 16 червня 2025 (а.с.32), підготовче провадження закрито з призначенням справи до судового розгляду по суті. 04 серпня 2025 року, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 серпня 2025 року (а.с.59), на підставі розпорядження керівника апарату Нетішинського міського суду №2 від 04 серпня 2025 року (а.с.58), цивільна справа за позовом КП НМР «ЖКО» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, надійшла в провадження судді Грибановій Л.О. 04 серпня 2025 року цивільну справу за позовом КП НМР «ЖКО» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 04 серпня 2025 року (а.с.60), прийнято до провадження. Представник позивача КП НМР «ЖКО» Бровко Д.С., будучи своєчасно та належним чином повідомленою про час та місце проведення судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, надавши до суду відповідну заяву (вх. №5339/25 від 11 вересня 2025 року (а.с.63-64), щодо можливості проведення судового розгляду справи за її відсутності, підтримавши позовні вимоги у повному обсязі та наполягаючи на задоволенні останніх, водночас, не заперечуючи щодо заочного розгляду та вирішення справи. Відповідач [PERSON] у строк, встановлений судом в ухвалі Нетішинського міського суду від 03 червня 2025 року, відзив на позовну заяву не подав, та, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час та місце проведення судового розгляду, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань щодо відкладення розгляду справи до суду не надав, інших заяв з приводу руху цивільного провадження до суду не скерував. 24 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом КП НМР «ЖКО» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 24 грудня 2025 року, визначено порядок розгляду справи, згідно положень ст.ст. 280-282 ЦПК України, та постановлено судове рішення про заочний розгляд зазначеної справи. У відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється, оскільки, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У судовому засіданні встановлено: відповідно до копії ордеру на житлову площу в гуртожитку №1969 від 19 березня 2013 року (а.с.9) відповідачеві [PERSON] , на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету, згідно клопотання №9 від 18 березня 2013 року, видано ордер на право зайняття жилої площі (у кімнаті 2/21) в гуртожитку [ADDRESS] , відповідно до копії рішення четвертої сесії Нетішинської міської ради ХХІІІ скликання за №1 від 18 вересня 1998 року «Про надання згоди на передачу у комунальну власність територіальної громади міста об`єктів, що належать до державної форми власності» (а.с.5) надано згоду на передачу у комунальну власність територіальної громади міста об`єктів, які мають важливе значення для забезпечення комунально-побутових і соціально-культурних потреб територіальної громади міста, та належать до державної форми власності і перебувають в управлінні ВП «Хмельницька АЕС» НАЕК «Енергоатом», зі змісту копії додатку №1 до четвертої сесії міської ради від 18 вересня 1998 року (а.с.5/об-6) вбачається перелік об`єктів, що належать до державної форми власності, перебувають в управлінні ВП «Хмельницька АЕС» НАЕК «Енергоатом» та плануються до передачі у комунальну власність територіальної громади міста, серед яких у об`єктах комунально-побутового призначення (п.2) визначено і житловий фонд ХАЕС (п.2.1.), відповідно до копії рішення сімнадцятої сесії Нетішинської міської ради ХХІІІ скликання №2 від 20 вересня 2001 року «Про передачу житлового фонду з балансу житлово-комунального підприємства на баланс житлово-комунального об`єднання» (а.с.7) житловий фонд, який перебуває на балансі житлово-комунального підприємства (ЖКП), разом з технічною документацією та майном, необхідним для обслуговування житлового фонду, передано на баланс ЖКО, зі змісту копії акту приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів за №2 (а.с.8) вбачається, що гуртожиток [ADDRESS] , на підставі розпорядження №1287 від 03 листопада 2001 року, передано від ВП «Хмельницька АЕС» НАЕК «Енергоатом» до ЖКО, із досліджених актів №20/2024 від 07 жовтня 2024 року, №22/2024 від 11 листопада 2024 року, №24/2024 від 04 грудня 2024 року, №1/2025 від 03 січня 2025 року, №4/2025 від 14 лютого 2025 року, №5/2025 від 13 березня 2025 року, затверджених менеджером житлових будинків КП НМР «ЖКО» 08 жовтня 2024 року, 12 листопада 2024 року, 05 грудня 2024 року, 06 січня 2025 року, 17 лютого 2025 року, 14 березня 2025 року, відповідно (а.с.10-15) вбачається, що комісійним обстеженням кімнати [ADDRESS] , з метою визначення факту проживання, згідно реєстрації, встановлено, що відповідач [PERSON] у зазначеному житловому приміщенні, а саме, у кімнаті [ADDRESS] , на час обстеження, відсутній, зі слів мешканця означеної кімнати [PERSON] , який є зареєстрованим та фактично проживає у кімнаті [ADDRESS] , стало відомо, що з відповідачем [PERSON] той не знайомий і з моменту свого вселення у гуртожиток, а саме, з липня 2013 року, жодного разу не зустрічав, зі слів сусідів, що проживають на тому ж поверсі, [PERSON] та [PERSON] , стало відомо, що останні, проживаючи кожен у своїх кімнатах № [NUMBER] та № [NUMBER] з 2017 та 2023 року, відповідно, з відповідачем [PERSON] також не знайомі, зі слів сторонніх осіб відомо, що відповідач [PERSON] декілька років проживає та працює за межами України, зі змісту виписки по особовому рахунку КП НМР «ЖКО» за № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] (а.с.16-17) вбачається наявність за відповідачем [PERSON] заборгованості за надані КП НМР «ЖКО» житлово-комунальні послуги, за період квітень 2023 року березень 2025 року, у сумі 3728 гривень 37 копійок, відповідно до інформації Відділу адміністративних послуг ВК НМР за №478/ЕП від 30 травня 2025 року (вх. №ЕП-1254/25 від 02 червня 2025 року (а.с.21) відповідач [PERSON] , [INFO] , є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Так, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом, дотримуючись завдань та основних засад цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, і судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників судового процесу. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.4 ЦПК України), що, окрім того, закріплено у ст.16 ЦК України, за приписами якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тож, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених ЦПК України випадках, і учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, при цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Разом з тим, згідно з положеннями ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, і обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Водночас, суд вирішуючи справи, застосовує при розгляді проваджень Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) і Протоколи до останньої, згоду на обов`язковість яких надано ВР України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ (ст.10 ч.4 ЦПК України). Крім того, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах ВС (ст.263 ч.4 ЦПК України). У відповідності до положень діючого законодавства житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання (ст.379 ЦК України), і кожен має право на житло, що означає, перш за все, право особи мати житло для власного проживання та для проживання членів її сім`ї, і ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом, що безпосередньо закріплено у ст.47 Конституції України і кореспондується з положеннями ст.9 ЖК України. Тож, існує декілька способів реалізації права на житло, одним серед яких є надання житла в користування за договором найма (оренди), який укладається в письмовій формі, на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією, і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер, і користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється, відповідно до договору найма жилого приміщення (ст.61 ЖК України). Водночас, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб, оскільки, є уособленням охорони законом права на житлову площу в житловому приміщенні за тимчасово відсутніми наймачами та членами їх сімей. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, і причини відсутності не мають значення, якщо така відсутність продовжувалась саме до шести місяців, водночас, у разі перебільшення цього строку необхідно з`ясувати причини, при цьому, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом (ст.71 ЖК України). Тож, ст.71 ЖК України закріплює вичерпний перелік причин відсутності громадянина понад шість місяців, що є підставою для збереження житла за тимчасово відсутніми наймачами або членами його сім`ї в державному житловому фонді, і у випадках, передбачених ст.71 п.п.1-7 ЖК України право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті, що повністю узгоджується з положеннями Постанови Пленуму ВС України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». До того ж, відповідно до Постанови ВС від 19 травня 2021 року (справа№759/19579/17) аналіз положень ст.71, ст.72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більш, ніж шість місяців та відсутність поважних причин такого не проживання, при цьому, поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття, і, якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (ст.107 ч. 2 ЖК України), що закріплено у Постанові Пленуму ВС України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», де зазначено, що наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення, і повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності, тобто, при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання. Таким чином, суд, дослідивши надані в судове засідання матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, а також, беручи до уваги позицію учасників судового процесу, і, відповідно, оцінивши надані докази, які мають значення для правильного вирішення справи, і на які кожна сторона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи, базуючись на засадах верховенства права, ухвалюючи судове рішення, яке повинно бути законним та обґрунтованим, приходить до висновку, що позов КП НМР «ЖКО» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню, оскільки, в судовому засіданні не встановлено правових підстав для збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім відповідачем [PERSON] , який, у відповідності до приписів ст.12, ст.81 ЦПК України, не надав до суду жодного ґрунтовного доказу в заперечення позовних вимог, що підтверджував би поважність причини тимчасової відсутності останнього у спірній кімнаті, за наявністю якої жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем. Тож, на переконання суду, позовні вимоги КП НМР «ЖКО» про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд вважає обґрунтованими, вмотивованими та переконливими, оскільки, у судовому засіданні доведено відсутність відповідача [PERSON] понад шість місяців у гуртожитку №6 у кімнаті [ADDRESS] , а також, не встановлено обставин, за наявності яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад встановлені строки. Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, і, хоча ст.6 п.1 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення, і питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», №4909/04, §58, рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «RuizTorija v. Spain», №303-А, §29). Водночас, суд вважає за необхідне, ухвалюючи остаточне рішення за справою, вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами, з урахуванням діючого ЦПК України, та задоволенням позовних вимог, беручи до уваги положення ст.ст.133, 141-142 ЦПК України, за приписами яких судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, стягнувши з відповідача [PERSON] на користь позивача КП НМР «ЖКО» судовий збір, що становить суму у розмірі 3028 гривень, сплачений позивачем КП НМР «ЖКО» при зверненні до суду з позовом, згідно платіжної інструкції №8567 від 26 травня 2025 року (а.с.1), оскільки, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, водночас, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача (ст.141 ЦПК України). На підставі ст.ст. 71,72 ЖК України, ст.379 ЦК України,

Outcome: approved