Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

ТОВ «Українські фінансові операції» в особі свого представника адвоката Дідуха Є.О. через систему «Електронний суд» звернулось до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № 4775008 від 29.06.2024 у загальній сумі 64000 грн, зобов`язати у порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України за визначеною формулою та стягнути судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2422,40 грн та витрат на правову допомогу в сумі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено, що 29.06.2024 року між Товариством з обмеженою відовідальністю «Лінеура Україна» (надалі ТОВ «Лінеура Україна», Первісний кредитор) та [PERSON] ((надалі Відповідач) укладено Договір № 4775008 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (надалі - Договір). На умовах, встановлених Договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні (далі - кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. За взаємною згодою, сторони погодили наступні умови договору: Відповідно до п. 1.2. тип кредиту кредит, сума кредиту складає 10000 грн. Згідно із п. 1.3 Договору строк кредиту 360 днів: з 29.06.2024 року по 24.06.2025 року. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. На пільговий строк 30 днів з позичальником погоджено умови пільгового кредитування (пониженої відсоткової ставки) на умовах 1,5 відсотків у день, проте позичальником не виконано зазначених у договорі умов і до нього у як результат застосовано повну ставку кредитування у розмірі 1,5 % у день. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед [PERSON] виконало та надало їй кредит в сумі 10000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № [NUMBER] , емітовану Банком АТ «ПУМБ», що підтверджується копією довідки платіжного провайдера - ТОВ «ПЕЙТЕК» Умовами Договору, передбачено, що відповідно до п. 5.1.3. ТОВ «Лінеура Україна» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за Договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди Клієнта, але з обов`язковим повідомленням Клієнта про таке відступлення протягом 10 робочих днів з дати такого відступлення. 27.02.2025 року ТОВ «Лінеура Україна» на підставі Договору факторингу № 27/02/2025 за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до Відповідача. До Позивача відповідно до укладеного Договору факторингу від 27.02.2025 року №27/02/2025 року перейшло право грошової вимоги до Відповідача за Договором № 4775008 від 29.06.2024 року, загальна сума заборгованості склала 51600,00 грн., з якої заборгованість з тіла кредиту 10000,00 грн., заборгованості за процентами 36600,00 грн. та заборгованість по нарахованим штрафам/неустойкам у розмірі 5000 грн. Враховуючи норми чинного законодавства України, те, що за Договором факторингу № 27/02/2025 від 27.02.2025 року до Позивача перейшло право грошової вимоги заборгованості до Відповідача, вимоги Позивача до Відповідача є доведеними та обґрунтованими, а отже заборгованість за тілом кредиту підлягає стягненню у сумі 10000,00 грн. За даними поденного розрахунку заборгованості, сформованого Первісним кредитором, вбачається, що у період з дати укладання Договору, а саме: з 29.06.2024 року по 27.02.2025 року (Дата укладання Договору факторингу), у Відповідача перед Первісним кредитором утворилась заборгованість за нарахованими процентами за користування грошовими коштами у межах погодженого строку дії Договору у розмірі 36600,00 грн. Враховуючи норми чинного законодавства України, а також те, що за Договором факторингу № 27/02/2025 від 27.02.2025 року до Позивача перейшло право грошової вимоги заборгованості до Відповідача, вимоги Позивача щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами до Відповідача є доведеними та обґрунтованими, а отже заборгованість за нарахованими процентами за користування грошовими коштами підлягає стягненню у сумі 36600,00 грн. В даній справі, окремої уваги потребує пункт 1.1. Договору факторингу № 27/02/2025 від 27.02.2025 року: За цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Відповідно до умов строк дії п. 1.3 Договору № 4775008 строк кредиту 360 днів: з 29.06.2024 року по 24.06.2025 року. Станом на дату укладання Договору факторингу від 27.02.2025 року № 27/02/2025, строк дії Договору № 4775008 від 29.06.2024 року не закінчився. А тому, в межах строку дії Договору, укладеного між Первісним кредитором та Відповідачем, ТОВ «Українські фінансові операції» з дати факторингу 27.02.2025 року донараховано відсотки за (116 календарних днів). 10000 грн * 1,5 % = 150 грн* 116 календарних дні = 17400 грн. відсотки нараховані ТОВ «Українські фінансові операції». Фактично таким чином, відповідач має заборгованість перед Позивачем за Договором № 4775008 від 29.06.2024 року загальною сумою 64000,00 грн., яка складається з суми заборгованості з тіла кредиту 10000,00 грн., нарахованих процентів первісним кредитором - 36600,00 грн. 10000 грн * 1,5 % = 150 грн* 116 календарних дні = 17400 грн. відсотки нараховані ТОВ «Українські фінансові операції». Як передбачено ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. Як передбачено частинами десятою, одинадцятою статті 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.10.2025 відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у АТ «ПУМБ». 28.11.2025 представником відповідача адвокатом Калініним С.К. поданий відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив позов задовольнити частково, стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» заборгованість за кредитним договором № 4775008 від 29.06.2024 в розмірі 11378,05 грн; у іншій частині позовних вимог відмовити; стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Українські фінансові операції» судовий збір в розмірі 430,66 грн., та судові витрати по оплаті послуг за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 1 422,26 грн; стягнути з ТОВ «Українські фінансові операції» на користь [PERSON] витрати по оплаті послуг Адвокатського бюро «Калінін і Партнери», за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 6 577,74 грн. Відзив на позовну заяву арґументований тим, що Визначений в договорі розмір процентної ставки не відповідає вимогам закону. Так, позивач просить стягнути заборгованості по процентам сього в розмірі 54 000,00 грн., який визначив виходячи з розміру процентної ставки - 1,5 % в день, що відповідає умовам п. 1.4.1. Договору. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. При цьому, стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22 листопада 2023 року. Закон України від 22 листопада 2023 року № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Кредитний договір № 4775008 було укладено 29.06.2024, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому пункт 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» не поширюється на вказаний кредитний договір. Оскільки договір № 4775008 від 29.06.2024 укладався після набуття чинності Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», а тому умова договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні 1,5 % є нікчемною в силу положень частини п`ятої статті 8 та частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, є незаконним нарахування заборгованості по процентам в розмірі 54 000,00 грн., так як умова договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні 1,5 % передбачена п. 1.4.1. договору № 4775008 від 29.06.2024, є нікчемною. Цивільний кодекс України чи інший Закон, не дає право суду визначати розмір денної ставки для сторін кредитних правовідносин, таке право мають виключно сторони договору. Закон наділяє сторони правом самостійно визначити розмір денної процентної ставки, проте встановлює обмеження, що максимальний розмір не може перевищувати 1 %. Проте, договір № 4775008 від 29.04.2024 не містить істотної умови договору такої як розмір денної процентної ставки, оскільки пункт 1.4.1. договору є нікчемним як такий, що не відповідають вимогам закону. Таким чином, нормою Закону України «Про споживче кредитування» встановлюється максимальна процентна ставка у розмірі 1 %, але в цьому випадку її застосувати неможливо, оскільки в силу нікчемності зазначених пунктів про нарахування процентів, проценти в Договорі є неузгодженими. Відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З урахуванням нікчемності пункту Договору, якими денна процентна ставка встановлена з порушеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторона відповідача вважає, що відповідно до положень ч. 1 ст. 1048, ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України проценти повинні бути нараховані на рівні облікової ставки НБУ за відповідний період. Згідно наданого розрахунку заборгованості позивач нараховував проценти починаючи з 29.06.2024 по 23.06.2025, що становить 360 календарних днів. З інформації, опублікованої на офіційному сайті НБУ, слідує, що в 2024-2025 роках розмір облікової ставки (% річних) становив: з 14.06.2024 року по 12.12.2024 року 13,0 %., з 13.12.2024 року по 23.01.2025 року 13,5 %, з 24.01.2025 року по 06.03.2025 року 14,5 %, 07.03.2025 року по 24.07.2025 року 15,5 %. У відзиві викладений контр-розрахунок заборгованості по процентам за обліковою ставкою НБУ, який становить 1 378,05 грн. (593,17грн. + 70,08 грн.+ 85,07 грн.+ 166,85грн.+ 462,88грн.) Також, визначений позивачем розмір заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом 54 000,00 грн., не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Фактично кредитодавець розраховував отримати проценти, сума яких більше ніж в 5 разів перевищує тіло кредиту (54 000,00 грн. / 10 000,00 грн.) Щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми. Так, 24 лютого 2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, строк дії якого продовжено. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тобто, позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) договірних зобов`язань у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Судові витрати просив розподілити пропорційно заявленим позовним вимогам, зменшивши суму витрат на правничу допомогу позивача до 8000 грн з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт, ціни позову, стягнути з позивача витрати відповідача на професійну правничу допомогу. 03.12.2025 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, у якій представником позивача зазначено, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Відповідачем не надано доказів повного та належного виконання зобов`язань за Договором № 4775008 від 29.06.2024 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. 3.2. Позиція Відповідача щодо визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України є помилковим застосуванням законодавства та спростовується правозастосуванням судів апеляційної інстанцій у подібних спорах за участю ТОВ «Українські фінансові операції». Встановлений сторонами розмір відповідальності не суперечить принципам справедливості, розумності та добросовісності, а є наслідком договірної свободи сторін, гарантованої ст. 627 Цивільного кодексу України, та спрямований на стимулювання належного виконання зобов`язань. У зв`язку з цим підстав для зменшення розміру відсотків суд апеляційної інстанції не вбачає. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві, заяві подані до суду 20.11.2025 та відповіді на відзив просив розглядати справу без його участі за наявними у матеріалах доказами, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні просив позовну заяву задовольнити частково з підстав, викладених у відзиві, стягнути із позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 11378,05, яка складається із заборгованості за тілом кредиту та процентів в сумі 1378,05 розрахованих за обліковою ставкою НБУ. Підкреслював, що оскільки положення договору щодо встановлення ставки у 1,5% є нікчемними, то відсотки необхідно вираховувати саме відповідно до ст. 1048 ЦК України за обліковою ставкою НБУ. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] 29.06.2024 укладений в електронній формі кредитний договір № 4775008, який підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором 94936. Згідно з умовами вищевказаного договору товариство надає клієнту кредит на умовах строковості, зворотності та платності у сумі 10000 грн, зі строком кредитування 360 днів, із денною процентною ставкою 1,50 % яка нараховується за кожен день користування кредитом на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування ним та застосовується в межах строку дії кредиту, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором (п. 1.2, 1.3, 1.4.1, 3.1 договору). Товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами платіжного засобу (платіжної картки) № [NUMBER] (п. 2.1 договору). Клієнт зобов`язався у встановлений договором строк повернути кредит та сплатити проценти за користування ним та інші платежі, передбачені договором (п. 5.4.1 договору). Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується автоматично на стороні товариства для кожного разу використання та направляється клієнту на номер мобільного телефону, повідомленим останнім товариству (абз. 2 п. 9.7.1, п. 10 договору). Відповідачу [PERSON] 29.06.2024 надано кредит в сумі 10000 грн шляхом його перерахування ТОВ «ПЕЙТЕК» на платіжну картку № [NUMBER] , що підтверджується листом ТОВ «ПЕЙТЕК» № 20250306-1303 від 06.03.2025, наданого на виконання договору з позивачем про переказ коштів №03012024-1 від 03.01.2024, а також листом АТ «ПУМБ» № КНО-07.8.5/14815БТ від 03.11.2025, наданого останнім на виконання ухвали суду від 15.10.2025. У подальшому, між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» 27.02.2025 укладений договір факторингу № 27/02/2025, на підставі якого право вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі і до відповідача [PERSON] за кредитним договором №4775008 від 29.06.2024 перейшло до ТОВ «Українські фінансові операції». Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за кредитним договором №4775008 від 29.06.2024, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами ЦК України та Закону України № 1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Пунктом 1 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За матеріалами справи судом встановлено, що між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено кредитний договір №4775008 від 29.06.2024, який підписаний відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором 94936. На підставі такого договору відповідачем 29.06.2024 отримані кредитні кошти в розмірі 10000,00 грн, які вона зобов`язувалася повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитом, однак в порушення умов договору не зробила цього. В такому кредитному договорі, зокрема у п. 10 містяться всі ідентифікуючі дані відповідача. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що [PERSON] були отримані кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначених у кредитному договорі №4775008 від 29.06.2024, і відповідачка користувалася такими коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення із відповідача відсотків за користування кредитом в розмірі 54000,00 грн, то слід зазначити наступне. На момент укладання кредитного договору №4775008 від 29.06.2024 сторонами дійсно було погоджено сплату відповідачем процентів на умовах, визначених договором, за користування кредитом у розмірі 1,5 % за кожен день. Разом із тим, 24.12.2023 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (далі - Закон № 3498-ІХ), яким, серед іншого, внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII (далі - Закон №1734-VIII). Зокрема, ч. 5 ст. 8 Закону України № 1734-VIII визначає реальну річну процентну ставку, денну процентну ставку та загальну вартість кредиту для споживача, якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1 %. При цьому, п. 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1734-VIII передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів (з 24.12.2023 до 22.04.2024) - 2,5 %; протягом наступних 120 днів (з 23.04.2024 до 20.08.2024) - 1,5 %. Перехідні положення законопроекту застосовуються у разі, якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Отже, наведені норми, які регулюють питання споживчого кредитування, передбачають, що, починаючи з 24 грудня 2023 року, денна ставка має бути не більше 2,5 %, з 23 квітня 2024 року не більше 1,5 %, а з 21 серпня 2024 року не більше 1 %. Розмір і порядок нарахування процентів за користування кредитом визначаються сторонами, однак вони повинні узгоджуватися із нормами Закону. Враховуючи вищевикладене, розмір процентів, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача за користування кредитом строком 360 днів (тобто з 29.06.2024 до 23.06.2025 включно) складає 38650,00 грн, з яких, 7950 грн за період з 29.06.2024 до 20.08.2024 (за денною процентною ставкою 1,5 %); 30700 грн за період з 21.08.2024 до 23.06.2025 (за денною процентною ставкою 1 %). За таких підстав позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення на суму 48650,00 грн, яка включає заборгованість за основною сумою боргу 10000 грн та заборгованість за відсотками 38650,00 грн. Посилання ТОВ «Українські фінансові операції» на те, що зміни до Закону України «Про споживче кредитування» не стосуються укладеного з відповідачем у цій справі кредитного договору №4775008 від 29.06.2024 без внесення до нього змін, є безпідставними. Посилання представника відповідача, що умова договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні 1,5 % є нікчемною в силу положень частини п`ятої статті 8 та частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки договір укладений після набуття чинності Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-ХІ відхиляються, оскільки такі твердження не відповідають положенням Закону України «Про споживче кредитування». Договір №4775008 укладений 29.06.2024, отже денна процентна ставка у межах 1,5% відповідає п. 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1734-VIII. Щодо вирішення питання в порядку частин 10-11 ст. 265 ЦПК України про зобов`язання органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Згідно ч. 11 ст. 265 ЦПК України, остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Тобто, при ухваленні рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Однак, це є правом суду, а не обов`язком, і це питання повинно вирішуватись з урахуванням обставин конкретної справи. Суд зазначає, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 16.03.2024, тобто вже під час дії в Україні воєнного стану, що діє і на даний час. Отже, суд вважає, що вимоги позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні трати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що судові витрати у справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2 422 грн 40 коп., а також з витрат на професійну правничу допомогу позивача в сумі 10000 грн та витрат на професійну правничу допомогу відповідача в сумі 8000 грн. Оскільки позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1 841,40 грн (пропорційно до задоволених позовних вимог із розрахунку: 48650,00/64000,00х2 422). Стосовно заявлених до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 2 ст. 133 ЦПК України). За положеннями ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, серед іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 10 000 грн до позовної заяви позивачем додано договір про надання правової допомоги № 01/08/2024-А від 01.08.2024, укладений між адвокатом Дідухом Є.О. та ТОВ «Українські фінансові операції», заявку №4775008 від 21.04.2025 на виконання доручення до договору № 01/08/2024-А від 01.08.2024, акт №4775008 від 18.09.2025 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно договору № 01/08/2024-А від 01.08.2024, детальний опис робіт та рахунок на оплату №4775008-2025 від 18.09.2025. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). Верховний Суд у постанові від 19.02.2024 у справі № 490/7096/21 та від 22.05.2024 у справі № 205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Отже, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При вирішенні питання стягнення витрати на правову допомогу суд бере до увагу, що предмет спору відноситься до справ незначної складності (справа є малозначною) та не потребує значних витрат часу на виконання відповідних робіт щодо усної консультації, правового аналізу та підготовки позовної заяви, з огляду на сталу практику національних судів зі спірних правовідносин. Враховуючи категорію та складність справи, ціну позову, сталу судову практику щодо розгляду подібних справ, обсяг наданих адвокатом послуг, позицію сторони представника відповідача, який зазначав про визнання витрат на правничу допомогу в сумі 8000 грн, витрати позивача на правничу допомогу підлягають зменшенню до 8000 грн. Оскільки позовна заява задоволена частково з відповідача підлягали б стягненню 6081,25 грн витрат позивача на правничу допомогу пропорційно сумі задоволених вимог. Представник відповідача просив стягнути з позивача 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до відзиву долучені: Договір №б/н/25 про надання професійної правничої допомоги від 28.11.2025, укладений між Адвокатським бюро «Калінін і Партнери» та [PERSON] , Додаток № 1 до Договору, відповідно до якого за надання професійної правничої допомоги, передбаченої у п.п.1.1 Договору клієнт сплачує Бюро гонорар у розмірі 8000 грн, Рекомендовані ставки адвокатського гонорару, Акт виконаних робіт. З урахуванням часткового задоволення позовної заяви з позивача на користь відповідача підлягали б стягненню 1918,75 грн. На підставі п.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладену більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Враховуючи зазначену правову норму, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 4162,50 грн (6081,25-1918,75). На підставі викладеного,

Outcome: partial