Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 05.02.2024 [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив в порядку поділу спільного майна подружжя: - визнати за [PERSON] право на 1/2 частину об`єкта будівництва за адресою: [ADDRESS] згідно свідотцва від 08.06.2021 року про участь у фонді фінансування будівництва, номер об`єкту інвестування - 3, поверх 1, кількість комнат -1, проектна загальна площа об`єкту інвестування - 101,8, кв.м, одночасно припинити право [PERSON] на 1/2 частину об`єкта будівництва за адресою: [ADDRESS] згідно свідоцтва від 08.06.2021 року про участь у фонді фінансування будівництва, номер об`єкту інвестування - 3, поверх 1, кількість комнат -1, проектна загальна площа об`єкту інвестування - 101,8, кв.м.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію ринкової вартості автомобіля KIA Sportage, 2017 р.в. VIN код [NUMBER] в сумі 348 756,50 грн.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] штрафні санкції у розмірі подвійної ставки НБУ за період з 07.07.2023 по 22.11.2024 за прострочення грошового зобов`язання з повернення грошових коштів, отриманих за частку вартості автомобіля KIA Sportage, 2017 р.в. VIN код [NUMBER] в сумі інфляційні втрати 24 312,42 грн., штрафні санкції 152 043,34 грн., а всього 176 355,76 грн. - визнати спільним боргом [PERSON] та [PERSON] грошові кошти за договором позики від 04.06.2021 року в розмірі 18 000 доларів США, запозичені у [PERSON] та оплачені по договору про участь у ФФБ-3-П/6-1-Н від 31.05.2021 року; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі частки суми 15 000 доларів США, передані відповідачу 04.10.2022 року у м. Ужгород на придбання квартири сину, що відповідає 7 500 доларів США; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію ринкової вартості меблів та побутової техніки в сумі 13 500 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 01.11.2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON] . Після укладення шлюбу вони проживали у місті Кіровоград, але згодом переїхали до міста Харкова, оскільки позивач [PERSON] є військоволужбовцем та відповідно проходив військову службу у [ADDRESS] . З початком військової агресії проти України у 2022 році та по теперішній час позивач проходить службу у Закарпатській області. Зазначає, що їх з відповідачем сім`я не пройшла випробування довготривалими розлученнями, та шлюб з ініціативи відповідача [PERSON] було розірвано. Питання щодо поділу майна подружжям в позасудовому порядку не досягнуто, тому позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою суду від 07.02.2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01.05.2024 задоволено клопотання представника позивача та представника третьої особи про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 14.05.2024 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову. 10.06.2024 третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] , подано позов, в якому він просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики від 04.06.2021 року в сумі 18 000 доларів США. В обґрунтування зазначив, що кошти в сумі 18 000 доларів США він позичив своєму сину [PERSON] , які той зобов`язався повернути за першою вимогою, про що склав розписку. Зазначив, що запозичені кошти були надані в інтересах сім`ї, а саме залучені для покупки об`єкта будівництва для повної оплати по Договору про участь у фонді будівництва житлового комлексу № ФФБ-3-П/6-1-Н від 31.05.2021 року. 12.09.2024 представником відповідача надано відзив на позов позивача [PERSON] , в якому вона просила відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що сімейне життя з позивачем не склалося, внаслідок чого відповідачем було подано позов про розірвання шлюбу, який було задоволено та шлюб було розірвано. Вказала, що у період шлюбу ними було придбано об`єкт будівництва на заощаджені кошти. Доводи позивача щодо отримання ним коштів у позику від його батька на придбання вказаного об`єкта, вважала необґрунтованими. Зазначила, що автомобіль Kia Sportage був нею придбаний за власні кошти і він не є об`єктом спільного майна. Крім цього, доводи позивача про те, що він передав відповідачу грошові кошти в розмірі 15\~000 доларів США для придбання квартири для їх сина вважала надуманими. Ухвалою суду від 17.09.2024 відмовлено у прийнятті до розгляду уточненої позовної заяви [PERSON] від 10.06.2024 року. Ухвалою суду від 17.09.2024 прийнято до розгляду позовну заяву третьої особи [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Ухвалою суду від 10.12.2024 частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 10.12.2024 частково задоволено заяву представника третьої особи про забезпечення позову. Ухвалою суду від 08.01.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позов в повному обсязі. Зазначив, що об`єкт будівництва є спільним майном подружжя, як і автомобіль, оскільки це майно набуто в період перебування позивача та відповідача у шлюбі та за спільні кошти. Також вказав, що грошові кошти в сумі 18 000 доларів США позивач позичив з метою внесення повної оплати за об`єкт будівництва, тобто в інтересах сім`ї. Стосовно стягнення грошової компенсації за меблі та побутову техніку зазначив, що [PERSON] у період перебування позивача [PERSON] у службовому відрядженні з квартири, де вони спільно проживали, вивезла меблі, які є їх спільним майном. Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що відповідач частково визнає позов, а саме в частині визнання за позивачем права на частину об`єкта будівництва. В задоволенні решти позовних вимог просила відмовити, з огляду на їх необґрунтованість.Також, вказала, що позов третьої особи [PERSON] відповідач не визнає, вважає його надуманим, оскільки у неї з [PERSON] , який є батьком [PERSON] , були натянуті відносини, та грошей від нього вона не отримувала, та згоду на отримання цих коштів чоловіку не надавала. Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] адвокат Станіслав О.О., в судовому засіданні просила задовольнити позов третьої особи [PERSON] про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] грошових коштів за договором позики. Зазначила, що грошові кошти в сумі 18 000 доларів США були взяті на придбання об`єкта будівництва. [PERSON] , який є сином [PERSON] було написано відповідну розписку. Вважала, що борг повинен бути стягнутий солідарно з подружжя. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши докази в їх сукупності ,судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України. Відповідно до ч. 1 \~ст. 355 Цивільного кодексу\~(далі -\~ЦК) України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У\~ст. 60 Сімейного кодексу\~(далі -\~СК) України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~ст. 368 ЦК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такі висновки викладені в\~постанові Великої Палати Верховного Суду\~від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Ст. 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено\~ст. 70 СК України. Так, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1\~СК України). Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст.71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 \~ст. 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно з\~ч.1\~ст.\~ 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Якщо одним\~із подружжя\~укладено договір\~в інтересах\~сім`ї,\~то гроші,\~інше майно,\~в тому\~числі гонорар,\~виграш,\~які були\~одержані за\~цим договором,\~є об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя (ч.3\~ст.\~ 61 СК України). Норма ч.3\~ст.\~ 61 СК України\~кореспондує з ч.4 ст.\~65 цього Кодексу,\~яка передбачає,\~що договір,\~укладений одним\~із подружжя\~в\~інтересах сім`ї,\~створює обов`язки\~для другого\~з\~подружжя,\~якщо\~майно,\~одержане за\~договором,\~використане в\~інтересах сім`ї.\~При укладенні\~договорів одним\~із\~подружжя вважається,\~що він\~діє за\~згодою другого\~з подружжя.\~Дружина,\~чоловік має\~право\~\~на звернення\~до суду\~з позовом\~про визнання\~договору недійсним\~як такого,\~що укладений\~другим із\~подружжя без\~її,\~його згоди,\~якщо цей\~договір виходить\~за межі\~дрібного побутового\~(ч.2\~ст.\~ 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя,\~до об`єктів спільної сумісної власності\~подружжя,\~є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з\~подружжя. Якщо один із\~подружжя\~уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , 01.11.2003 року Великосеверинівською сільською радою Кіровоградського району Кіровоградської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Вказаний шлюб було розірвано 19.12.2023 року рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова. Згідно з копією постанови Харківського апеляційного суду від 26.03.2024 року, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 19.12.2023 року залишено без змін. З наданих документів, а саме з копії довідки про доходи [PERSON] та копії податкової декларації [PERSON] вбачається, що в період перебування у шлюбі вони працювали та мали стабільний дохід. Щодо вимоги позивача про визнання за ним права на 1/2 частину об`єкта будівництва за адресою: [ADDRESS] згідно свідотцва від 08.06.2021 року про участь у фонді фінансування будівництва та одночасного припинення права [PERSON] на 1/2 частину вищевказаного об`єкта будівництва, суд зазначає наступне. Частиною 3\~ст. 4 Закону України від 18 вересня 1991 року № 1560-XII\~«Про інвестиційну діяльність»\~(далі - Закон № 1560-XII)\~закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема, з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва. Відповідно до ч. 5 ст. 7\~ та ст.\~ 4 Закону № 1560-XII\~інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Отже, саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Тобто інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою. Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року в справі № 359/5719/17, від 14 грудня 2021 року в справі № 344/16879/15-ц, у постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року в справі № 923/447/15 та від 13 листопада 2024 року в справі № 760/28889/20. Відповідно до копії договору № ФФБ 3-П/6-1-Н від 31.05.2021 року про участь у фонді фінансування будівництва житлового комплексу за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] (надалі «Довіритель ФФБ») та ТОВ «Перший будівельний управитель» (далі «Управитель ФФБ»), Довіритель ФФБ прийняла на себе зобов`язання виконувати правила ФФБ та передати Управителю ФФБ в обсягах та на умовах цього Договору грошові кошти в управління з метою отримання у власність об`єкта інвестування - номер об`єкта інвестування - 3, поверх 1, кількість комнат -1, проекта загальна площа об`єкту інвестування - 101,8, кв.м. Згідно із копією свідоцтва про участь у фонді фінансування будівництва об`єкту будівництва за адресою: [ADDRESS] від 08.06.2021 року, [PERSON] взяла участь у фінансуванні об`єкта будівництва за вказаною адресою, а саме передала кошти в розмірі 2 137 800 грн. з метою отримання у власність об`єкта будівництва після завершення його будівництва та введення в експуатацію. Таким чином, з досліджених в процесі розгляду справи доказів вбачається, що відповідачем [PERSON] в період перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] було укладено договір про участь у фонді будівництва з метою отримання у власність об`єкта будівництва, та відповідно сплачено його вартість шляхом передання коштів в управління. В судовому засіданні представником відповідача було зазначено, що відповідач визнає, що на майнові права на вищезазначений об`єкт будівництва розповсюджується правовий режим спільного майна, оскільки укладення договору про участь у фонді фінансування будівництва, внесення коштів та відповідно набуття майнових прав на об`єкт відбулося під час перебування позивача та відповідача у шлюбі, за спільні кошти подружжя, та відповідно вказала що не заперечує проти визнання за [PERSON] права на 1/2 частину об`єкта будівництва за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищевикладене,\~суд вважає,\~що визнання\~відповідачем позову\~в частині\~визнання за\~позивачем права\~на \~частину об`єкта\~будівництва не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб як підстав для не прийняття визнання позову, та приходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Щодо вимоги позивача про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації ринкової вартості автомобіля KIA Sportage, 2017 р.в. VIN код [NUMBER] в сумі 348\~756,50 грн., та стягнення з відповідача штрафних санкцій та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання з повернення грошових коштів отриманих за частку вартості автомобіля KIA Sportage, суд зазначає наступне. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а під час його відчуження й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна Такий висновок суду узгоджується з висновком, зробленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18. З метою захисту прав співвласників майна, зокрема майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства , а саме ст. 369 ЦК України, ч.ч. 3,4 ст. 60 СК України, містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19 виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, зокрема шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. В іншому випадку, в разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а в разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Отже, розірвання шлюбу, незаконне подальше відчуження третій особі майна не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається спільною сумісною власністю сторін. Згідно з довіреністю від 08.04.2019 року [PERSON] було уповноважено [PERSON] та/або [PERSON] розпоряджатися, в тому числі продати автомобіль KIA Sportage, д.н.з [NUMBER] , 2017 р.в., тип ТЗ загальний легковий загальний універсал-В, колір сірий. Строк дії довіреності три роки, тобто до 08.04.2022 року. Відповідно до договору комісії № 8020/22/1/001108 від 26.03.2022 року, укладеного між ФОП « [PERSON] » (комісіонер) та [PERSON] , від імені якого діє Недоступ О.О. (комітент) відповідно до довіреності № ННЕ 245105 від 08.04.2019 року, комісіонер за дорученням комітента за комісійну плату зобов`язався здійснити продаж транспортного засобу KIA Sportage, д.н.з [NUMBER] , 2017 р.в., за ціною 200 200 грн. Зі змісту акту огляду стану транспортного засобу або його складової частини від 26.03.2022 вбачається, що автомобіль KIA Sportage, 2017 р.в., VIN код [NUMBER] є технічно справним, та його вартість складає 200 100 грн. Вартість комісійної винагороди 100 грн. Згідно з копією договору купівлі продажу від 28.03.2022 року, ФОП « [PERSON] » передано у власність [PERSON] автомобіль KIA Sportage, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) - [NUMBER] , 2017 р.в., д.н.з [NUMBER] . Відповідно до акту огляду реалізованого транспортного засобу від 28.03.2022 року, вартість автомобіля KIA Sportage, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) - [NUMBER] , 2017 р.в., д.н.з [NUMBER] складає 200 200 грн. З відповіді Територіального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області (ТСЦ МВС № 1242) вбачається, що в період з 01.11.2003 року по теперішній час за [PERSON] було зареєстровано: -автомобіль KIA Sportage, 2017 р.в., об`єм 1685 см3, 22.06.2022 р. вищевказаний автомобіль було перереєстровано 12.07.2023 року на нового власника (фізичну особу) за договором суб`єкта господарювання №8020/22/001095 від 28.03.2022 ФОП « [PERSON] ». Таким чином, з досліджених судом доказів вбачається , що автомобіль KIA Sportage, 2017 р.в. був придбаний відповідачем [PERSON] 28.03.2022 року, а потім відчуджений - 12.07.2023 року тобто в період шлюбу з позивачем [PERSON] . З копії звіту про оцінку вартості колісного транспортного засобу KIA Sportage. д.н.з. [NUMBER] , 2017 р.в. VIN код [NUMBER] , колір чорний від 15.01.2024, проведеної на замовлення [PERSON] вбачається, що було проведено оцінку вартості вказаного транспортного засобу відповідно до якої його ринкова вартість станом на 07.07.2023 року, з ПДВ, складала 697 513 грн. Суд не приймає доводи відповідача [PERSON] про те, що вищевказаний автомобіль було придбано нею за власні (особисті) кошти, оскільки вказані доводи не знайшли свого підтвердження належними доказами в процесі розгляду справи, а отже вказаний автомобіль є спільним майном подружжя. Оскільки відповідач самостійно розпорядилася транспортним засобом, який було придбано подружжям в період шлюбу, без згоди позивача, що унеможливлює його поділ, суд приходить до висновку про те, що позивачем обрано ефективний спосіб захисту його права шляхом заявлення вимоги про стягнення на його користь грошової компенсації ринкової вартості автомобіля, та відповідно приходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Однак, суд не може погодитись з вимогою позивача стосовно стягнення з відповідача штрафних санкцій та інфляцйних втрат за прострочення грошового зобов`язання з повернення грошових коштів отриманих відповідачем за частку вищезазначеного автомобіля. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно зі ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, серед яких: договори та інші правочини; створення об`єктів інтелектуальної власності; завдання шкоди; інші юридичні факти. Грошове зобов`язання між колишнім подружжям виникає, якщо: 1) суд присуджує одному з подружжя грошову компенсацію вартості частки майна; 2) сторони укладають договір про поділ майна, який передбачає виплату коштів; 3) є мирова угода, затверджена судом. Таким чином, до моменту визначення суми і строку виплати (судом або договором) грошового зобов`язання не існує а отже, і прострочення бути не може. Прострочення настає: з дня, наступного за останнім днем строку, встановленого: рішенням суду; договором / мировою угодою; якщо строк не визначено після пред`явлення письмової вимоги про оплату (ст. 530 ЦК України). \~ \~ \~ \~Позивач, заявляючи вимогу про стягнення з відповідача штрафних санкцій та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання з повернення грошових коштів, отриманих за частку вартості автомобіля KIA Sportage зазначив, що відповідачем внаслідок продажу вказаного транспортного засобу отримано кошти, частину яких вона повинна була повернути позивачу, однак жодних коштів нею повернуто не було, та, більш того, відповідач безпідставно більше року користувалася цими коштами, внаслідок чого у неї виникло додаткове боргове зобов`язання зі сплати відсотків за їх користування та інфляційних втрат. \~ \~ \~ \~Суд вважає недоведеними твердження позивача щодо безпідставного користування відповідачем грошовими коштами, отриманими внаслідок відчуження транспортного засобу з огляду на таке. \~ \~ \~ \~З матеріалів справи вбачається, що правовою підставою отримання коштів відповідачем було укладення нею договору купівлі - продажу транспортного засобу та відповідно його продаж. \~ \~ \~ \~Вказаний договір не визнано недійсним в передбаченому законодавстом порядку. \~ \~ \~ \~Крім цього, позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою про повернення частини належних йому коштів шляхом пред`явлення письмової вимоги. \~ \~ \~ \~Отже, в процесі розгляду справи, судом не встановлено відомостей щодо існування між позивачем та відповідачем грошового зобов`язання, за яким у відповідача виник обов`язок сплати позивачу відсотків та інших платежів, передбачених за прострочення такого зобов`язання. \~ \~ \~ \~Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації ринкової вартості меблів та побутової техніки в сумі 13 500 грн., суд зазначає наступне. Об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя може\~бути будь-яке\~майно,\~за винятком\~виключеного з\~цивільного обороту\~(ч.1\~ст. 61 ЦК України). Тлумачення ст.\~61\~СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключен із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. З метою розгляду справи про поділ майна подружжя, суду необхідно встановити обсяг спільного майна подружжя, які вони набули у шлюбі та яке підлягає поділу між членами подружжя. При цьому наявність майна та його правовий статус має бути підверджено належними та допустимими доказами. Як зазначено в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зі змісту позову вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію ринкової вартості меблів та побутової техніки на суму 13\~500 грн. Позивач зазначає, що у період його знаходження у службовому відрядженні відповідачем було вивезено з їх квартири меблі та побутову техніку, а саме: кухонну стінку вартістю 4\~000 грн, стіл 1\~000 грн, шафу - 2\~000 грн. холодильник 5\~000 грн., диван 4\~000 грн, шафа (прихожа) 1\~000 грн, телевізор 10 000 грн, ортопедичний матрац 1\~000 грн., які є їх спільним майном та надає відповідні світлини. Відповідно до довідки від 05.10.2024, наданої відділом поліції № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області, стосовно повідомлення про те, що за адресою [ADDRESS] , невідомі особи проникли до квартири та виносять меблі, повідомлено, що по приїзду на вищевказану адресу співробітниками поліції виявлена колишня дружина заявника [PERSON] [PERSON] , яка повідомила, що у неї залишилися ключі від квартири, в якій є придбані нею меблі, які вона вивозить до іншої квартири. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала факту вивезення відповідачем [PERSON] частини її речей з квартири, де вони з позивачем сумісно проживали, але заперечувала саме щодо вивезення спільно придбаного майна та його вартості, яка позивачем оцінена самостійно. Суд не приймає в якості доказів наявності спільного майна подружжя, а саме побутової техніки та меблів, роздруковані світлини квартири, у якій знаходяться меблі та побутова техніка, оскільки з цих світлин неможливо встановити належність цього майна сторонам по справі, час його придбання, вартість такого майна, а отже здійнити відповідний його поділ шляхом стягнення компенсації. Доказів придбання вищепереліченого майна подружжям під час їх шлюбу, вартості цього майна або його оцінки позивачем не надано, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі частки суми 15\~000 доларів США, а саме 7\~500 доларів США, що були передані відповідачці на придбання квартири для сина, суд зазначає таке. Позивачем при зверненні з вищевказаною вимогою зазначено, що під час приїзду відповідача [PERSON] до нього у м. Ужгород ним були передані кошти дружині в розмірі 15\~000 доларів США для придбання квартири у м. Харкові для їх сина, однак вказані кошти відповідач використала для придбання іншої квартири шляхом укладення договору купівлі продажу, із зазначенням у ньому в якості покупця її матері [PERSON] , яка у подальшому, в день укладення вказаного договору купівлі продажу вказану квартиру подарувала відповідачу [PERSON] . На думку позивача, вищезазначені дії були вчинені з метою уникнення поділу зазначеної квартири при розірванні шлюбу. Відповідно до копії договору купівлі продажу квартири від 21.10.2023 року, [PERSON] передала у власність [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] . З копії договору дарування квартири від 21.10.2023 року вбачається, що [PERSON] передала у власність безоплатно [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26.01.2024 року, квартира заг. площею 50,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] належить на праві валсності [PERSON] згідно з договором дарування № 1952 виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маслак Н.В. 21.10.2023 року. Згідно з\~ч.1ст.\~ 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Позивачем не надано будь яких доказів стосовно передачі відповідачу 15 000 доларів США та їх цільового призначення, як і не надано доказів, що відповідач надала своїй матері кошти для придбання квартири. Суд не приймає доводи позивача про те, що мати відповідача [PERSON] [PERSON] не мала можливості придбати вказану квартиру, оскільки є пенсіонеркою, тривалий час не працює, так як доказів на підтвердження цих обставин також суду не надано. Враховучи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Щодо вимоги позивача про визнання спільним боргом позивача та відповідача грошових коштів за договором позики від 04.06.2021 року в розмірі 18 000 доларів США, запозичених у [PERSON] , та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за договором позики від 04.06.2021 року в розмірі 18 000 доларів США, суд зазначає наступне. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16, від 08 квітня 2020 року у справі № 361/7130/15-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 361/5840/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 520/6471/17. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Водночас, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 ст. 13 цього Кодексу (ч.3 ст. 16 ЦК України). Касаційний суд в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року в справі № 759/11754/23 зауважив, що учасники цивільного обороту доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя, тобто з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. Суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Якщо пов`язані чи афілійовані особи, наприклад, родичі, ініціюють судовий розгляд, зокрема, про стягнення боргу, для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя, формування пасиву (боргів), виключення певного майна з поділу на час виникнення (існування) спору (спорів) про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя, тощо, такі учасники судового розгляду діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно другого із подружжя. Тому в такому разі відбувається використання приватно-правових конструкцій не для захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів іншого із подружжя. В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 звернуто увагу, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя. Використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим. Досліджуючи боргову розписку від 04.06.2021 року, судом встановлено, що [PERSON] , який є сином [PERSON] , було отримано від нього кошти в розмірі 18 000 доларів США на покупку об`єкта будівництва за адресою: [ADDRESS] для оплати по Договору про участь у ФФБ № ДФФБ 3-п/6-1-Н про участь у фонді фінансування будівництва житлового комплексу від 31.05.2021 року. Грошові кошти [PERSON] зобов`язався повернути за першою вимогою. Письмової згоди [PERSON] на отримання вищевказаних грошових коштів розписка не містить. На час укладання договору позики [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] адвокат Станіслав О.О. зазначала, що за кошти, які [PERSON] взяв у батька в борг, було здійснено оплату за договором про участь у ФФБ № ДФФБ 3-п/6-1-Н про участь у фонді фінансування будівництва житлового комплексу від 31.05.2021 року. Однак, доказів витрачання грошових коштів [PERSON] саме на вказану в борговій розписці мету- придбання об`єкта будівництва за адресою: [ADDRESS] для оплати по Договору про участь у ФФБ № ДФФБ 3-п/6-1-Н про участь у фонді фінансування будівництва житлового комплексу від 31.05.2021 року, в матеріалах справи відсутні, третьою особою [PERSON] та відповідачем [PERSON] таких доказів надано не було, та саме по собі зазначення мети використання коштів у борговій розписці без доведення відповідного їх витрачання не свідчить про укладення договору позики в інтересах сім`ї. Крім цього, на спростування доводів позивача [PERSON] про визнання спільним боргом подружжя за договором позики, та вимоги третьої особи [PERSON] про солідарне стягнення боргу з [PERSON] та [PERSON] , останньою зазначено, що ніяких коштів від [PERSON] вона не отримувала, згоди на укладення [PERSON] договору позики з [PERSON] не надавала. При цьому суд враховує, що інших належних та допустимих доказів отримання [PERSON] від [PERSON] коштів за договором позики за згодою дружини [PERSON] , та витрачання їх в інтересах сім`ї з метою зазначеною в розсписці, суду надано не було, а тому суд дійшов висновку, що вимога [PERSON] про визнання спільним боргу між ним та [PERSON] за договором позики від 04.06.2021 року є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Враховуючи висновок суду щодо відмови у визнанні спільним боргу між [PERSON] та [PERSON] , суд не вбачає підстав для його солідарного стягнення. Натомість, в процесі розгляду справи по суті та з дослідженої судом розписки встановлено, що саме [PERSON] склав боргову розписку відповідно до якої він отримав у батька грошові кошти та зобов`язався повернути отримані ним від [PERSON] грошові кошти в сумі 18\~000 доларів США. На теперішній час вказане грошове зобов`язання [PERSON] не виконано, грошові кошти в розмірі 18 000 доларів США , надані [PERSON] за договором позики від 04.06.2021 року, не повернуті. У зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язання з повернення вищевказаних грошових коштів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнення лише з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів за договором позики від 04.06.2021 року в розмірі 18 000 доларів США. Питання судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи те, що позивачем [PERSON] заявлено 5 (п`ять) позовних вимог майнового характеру, за які він сплатив максимальний розмір судового збору, передбачений Законом України «Про судовий збір» - 15 140 грн., а судом позов [PERSON] задоволено частково, а саме 2 (дві) позовні вимоги, то відповідно суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно задоволених вимог, а саме у розмірі 6 056 грн. Виходячи з того, що третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] заявлено позов майнового характеру з ціною позову 722 766,60 грн. і при його поданні сплачений судовий збір в розмірі 7 227,67 грн., та судом прийнято рішення про стягнення суми боргу в повному обсязі з боржника [PERSON] на користь третьої особи [PERSON] , суд стягує з [PERSON] на користь третьої особи [PERSON] сплачений останнім судовий збір в розмірі 7 227,67 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial