Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

У провадження суду надійшла вказана позовна заява, у якій позивачка просила визнати припиненою іпотеку за договором купівлі-продажу, серія та номер: 4031 виданий 19.12.1989 року, посвідченим Державним нотариусом Другої Артемівської державної нотаріальної контори Давидовою А.М., яка зареєстрована в Державному реєстрі іпотек 54319381, реєстраційний номер обтяження: 2370493, номер запису про обтяження: 54319434 та припинити це обтяження. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19 грудня 1989 року між [PERSON] та гр. [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу про купівлю житлового будинку в [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці розміром 600.0 км.м. Продаж квартири відбулась з повною оплатою до підписання даного договору, в якому зазначена відмітка, що арешт на будинок відсутній. На момент укладання договору купівлі-продажу позивачка працювала на Лисичанському нафтопереробному заводі, кошти на придбання будинку були отримані від керівництва заводу, з подальшим відрахуванням із заробітної плати. В 1997-1998 роках [PERSON] повністю виплатила кошти Лисичанському нафтопереробному заводу, з приводу того, що на будинок накладено обтяження її не повідомляли. Наразі будинок знищено, а позивач вважає, що є безпідставним подальше обтяження її будинку. Ухвалою суду від 29.08. 2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 09.09.2025 року прийнято вказаний позов до розгляду за правилами загального позовного провадження, із призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Крім того, не заперечувала проти постановлення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте відповідач правом надання відзиву на позовну заяву не скористався, клопотань про відкладення розгляду справи та/або розгляду справи без його участі не направляв. Представник третьої особи у судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, правом надання відзиву на позовну заяву не скористалась, клопотань про відкладення розгляду справи та/або розгляду справи без її участі не направляв. Суд, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч.2 ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 19 грудня 1989 року між [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу про купівлю житлового будинку в [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці розміром 600.0 км.м. (а.с13-15). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 09 вересня 2025 року слідує, що на будинок за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] накладено арешт: реєстраційний номер обтяження - 2370493, зареєстроване - 09 вересня 2005 року приватним нотаріусом Донецької області Кудіновою О.А., підстава обтяження не вказано, б/н, 19.12.1989, Лисичанський нафтопереробний завод; (а.с. 15). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За правилами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Нормою ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Положеннями ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За наслідками розгляду справи судом встановлено, що обтяження на будинок, належний належну позивачу накладено, у зв`язку із зобов`язаннями щодо трудових відносин та отримання позики від підприємства. Відповідач не довів, що вказані зобов`язання позивачкою не виконано та є підстави щодо збереження обтяження майна. Таким чином, оцінивши зібрані і дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що наявність протягом тривалого часу (36 років) обтяження на майно позивача, за умови відсутності майнових претензій з боку відповідача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, в тому числі відчужувати, передавати в користування, а також вчиняти будь-які інші дії щодо розпорядження власним майном, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для подальшого обтяження майна позивача. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивач з вимогою про стягнення сплаченого судового збору не зверталась, судовий збір залишається за позивачем. З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Вказані правові висновки наведені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21). На підставі викладеного,

Outcome: approved