Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. Заявниця звернулася до суду із заявою, в якій просить оголосити померлим її чоловіка - [PERSON] , [INFO] .. Заява обґрунтована тим, що чоловік проходив військову службу у в/ч [NUMBER] та 01.10.2022 під час штурмових дій в районі н.п. Первомайське Донецької області зник безвісти за особливих обставин. Заявниця вказує, що з моменту зникнення пройшло понад два роки, а надані електронні докази (відеозаписи) дають підстави припускати його загибель. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. У провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває справа №759/18950/25 за заявою [PERSON] про оголошення фізичної особи померлою. Серед заінтересованих осіб у справі зазначено Військову частину [NUMBER] (код ЄДРПОУ [NUMBER] ). 11 вересня 2025 року до суду надійшла заява Військової частини [NUMBER] , подана представником Богуславським Я. О., про заміну заінтересованої особи - Військової частини [NUMBER] правонаступником - Військовою частиною [NUMBER] (код ЄДРПОУ [NUMBER] ). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.10.2025 року здійснено заміну заінтересованої особи - Військової частини [NUMBER] (код ЄДРПОУ [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) на її правонаступниа - Військову частину [NUMBER] (код ЄДРПОУ [NUMBER] ). ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Заявниця просила розглядати справу без участі, позовні вимоги підтримала. Представник заінтересованої особи - Святошинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві в судове засідання не з`явився, письмових пояснень до суду не надходило. Представник заінтересованої особи - Військової частини [NUMBER] - в судове засідання свого предсавника не направила, письмових пояснень до суду не надходило. Заінтересована особа - Міністерство оборони України - надала письмові пояснення, у яких заперечувала проти задоволення заяви. МОУ вказало на те, що [PERSON] офіційно перебуває у статусі особи, зниклої безвісти за особливих обставин, воєнні дії тривають, а звернення є передчасним з огляду на вимоги ч. 2 ст. 46 ЦК України. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши надані докази, заслухавши пояснення заявниці та представника заінтересованої особи - Міністерства оборони України, оцінивши їх у сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви з огляду на наступне. Судом встановлено, що заявниця, [PERSON] , перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ( [INFO] ) з 02 квітня 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Орджонікідзевським відділом РАЦС м. Маріуполя (актовий запис № 88). Від шлюбу подружжя має доньку - [PERSON] . Судом встановлено, що солдат [PERSON] проходив військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині [NUMBER] на посаді водія 3 мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти. Згідно з витягом із наказу командира ВЧ [NUMBER] (по стройовій частині), останній брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, у зв`язку з військовою агресією рф. Відповідно до матеріалів службового розслідування (наказ командира ВЧ [NUMBER] від 02.10.2022 № 766) та сповіщення сім`ї, встановлено, що 02 жовтня 2022 року під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Первомайське Донецької області солдат [PERSON] зник безвісти під час вогневого контакту з противником. Зв`язок із ним було втрачено, а його місцезнаходження станом на час розгляду справи залишається невідомим. Згідно з даними Витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, сформованого МВС України, [PERSON] обліковується як особа, зникла безвісти за особливих обставин. Крім того, за інформацією Координаційного штабу з питань поводження з полоненими та Національного інформаційного бюро, офіційних відомостей про перебування [PERSON] у полоні або факт його загибелі від Міжнародного Комітету Червоного Хреста чи через органи рф не надходило. За фактом зникнення військовослужбовця Головним управлінням Національної поліції у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12022100010002442, внесеному до ЄРДР 13.10.2022 за ознаками ч. 1 ст. 115 КК України з відміткою «безвісти відсутній». У межах розслідування було проведено молекулярно-генетичну експертизу. Згідно з висновками експерта, встановлено ДНК-профіль доньки зниклого - [PERSON] , який поміщено до Електронного реєстру геномної інформації людини (ЕРГІЛ). Проте, станом на момент розгляду справи, інформація про збіги ДНК-профілю [PERSON] з ДНК-профілями невпізнаних тіл (загиблих), що перебувають на обліку в ДНДЕКЦ МВС України, відсутня. Згідно з повідомленням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, [PERSON] не перебуває на обліку як отримувач пенсії, виплати за його рахунком з 02.10.2022 не здійснювалися. Відповідно до листа № 3074/33.12.-58 Київського відділу державної реєстрації смерті від 07.10.2025 року актовий запис про смерть [PERSON] , [INFO] не виявлено. Основною нормою, що регулює питання оголошення фізичної особи померлою, є стаття 46 Цивільного кодексу України. Частина друга цієї статті чітко встановлює, що фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою лише після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. Виняток з цього правила передбачено частиною третьою статті 46 ЦК України, яка допускає оголошення фізичної особи померлою і до спливу зазначеного дворічного строку, але не раніше спливу шести місяців, з урахуванням конкретних обставин справи. При цьому, ключовим є наявність таких обставин, які б з високим ступенем вірогідності свідчили про смерть особи. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який на час розгляду цієї справи залишається чинним. Отже, дворічний строк, встановлений частиною другою статті 46 ЦК України, ще не розпочався, а тим більше не сплинув. Що стосується застосування частини третьої статті 46 ЦК України, то суд зазначає, що для оголошення особи померлою до спливу загального строку необхідна сукупність доведених обставин, які б об`єктивно підтверджували факт загибелі особи. Згідно з ч. 1 ст. 47 ЦК України правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті. Відповідно до ст. 306 ЦПК України в заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме. Наведені норми ЦК України містять кілька окремих фактичних випадків, на підставі яких суд здійснює вірогідне припущення про смерть фізичної особи. Рішення про оголошення фізичної особи померлою може бути прийняте судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців; 3) неможливість одержання відомостей про місце перебування особи, незважаючи на вжиті заходи. Особливістю вказаної категорії справ, є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи (певній правовій презумпції). Сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина. При цьому на наявність права, а не обов`язку суду оголосити фізичну особу померлою за умови відсутності у місці її постійного проживання відомостей про місце її перебування протягом трьох років прямо вказує зміст ч. 1 ст. 46 ЦК України. У матеріалах справи міститься сповіщення сім`ї про зникнення [PERSON] безвісти, видане військовою частиною. Цей документ підтверджує лише факт втрати зв`язку з військовослужбовцем та його відсутність на місці служби. Сам по собі факт зникнення безвісти, навіть в умовах воєнних дій, не є беззаперечним доказом смерті особи. Разом з тим, частиною третьою статті 46 ЦК України передбачена можливість оголошення фізичної особи померлою до спливу загального строку, але не раніше шести місяців, з урахуванням конкретних обставин справи, які повинні з високим ступенем вірогідності свідчити про загибель особи. Застосування зазначеної норми можливе лише за наявності сукупності належних, допустимих та достовірних доказів, що об`єктивно підтверджують факт смерті, а не лише факт зникнення безвісти. Досліджені судом докази свідчать про те, що [PERSON] зник безвісти за особливих обставин в умовах воєнних дій, однак відомості, які б беззаперечно підтверджували факт його загибелі, суду не надані. Зокрема, відсутні дані про виявлення тіла, офіційне підтвердження смерті компетентними державними органами чи міжнародними організаціями, а також результати експертиз, які б свідчили про загибель особи. Суд бере до уваги, що [PERSON] перебуває на обліку в Єдиному реєстрі осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, актовий запис про його смерть органами державної реєстрації актів цивільного стану не складено, а кримінальне провадження за фактом його зникнення триває та не завершене встановленням факту смерті. Сам по собі факт зникнення особи за умов воєнних дій, навіть за наявності об`єктивної небезпеки для життя, не створює презумпції її смерті та не може бути достатньою підставою для оголошення фізичної особи померлою. Рішення суду у такій категорії справ ґрунтується на юридичному припущенні смерті, яке повинно спиратися на сукупність переконливих доказів, а не на ймовірні припущення чи суб`єктивну оцінку обставин. Оцінюючи доводи заявниці, суд дійшов висновку, що наведені нею обставини підтверджують тривалу відсутність особи та втрату зв`язку з нею, однак не свідчать з достатнім ступенем вірогідності про її загибель. З огляду на це суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування положень частини третьої статті 46 ЦК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що служив та був знайомий з [PERSON] ще до війни, жили по сусідству. Засвідчив, що бачив його мертвим під час перегляду відеозйомки і впізнав по елементам екіпіровки. Суд критично оцінює дані свідчення, оскільки сам факт загибелі свідок не бачив, а перегляд відеозйомки на яких видно схожу екіпіровку не може бути прийнятий судом за достовірні свідчення факту загибелі. Окрім того, суд критично ставиться до твердження заявника, що не оголошення фізичної особи померлою впливатиме на отримання допомоги в порядку ст. 16, 16-1 Закону України. Відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби. Згідно з статтею 16-1 цього Закону у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення). Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» встановлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15000000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Ці положення кореспондуються з Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі - Порядок № 975). Відповідно до пункту 5 Порядку № 975, одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, передбачених підпунктом 1 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть); у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, передбачених підпунктами 2 і 3 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть). Якщо одна із зазначених осіб відмовляється від отримання одноразової грошової допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання. Заява про відмову від отримання одноразової грошової допомоги повинна бути нотаріально посвідчена в установленому законодавством порядку. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Окрім того, саме Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядком № 975 та Постановою Кабінету Міністрів України № 168, положення яких суд привів у рішенні, урегульовані правовідносини щодо отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби, які містять чіткий визначений порядок для її призначення, а саме коло осіб, які мають право претендувати на таку виплату, перелік необхідних документів, її розміри, строк виплати, тощо. Також, слід зазначити, що оцінивши усі наявні по справі докази у їх сукупності, судом не встановлено, що заінтересованою особою порушено право заявника на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) її чоловіка, військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби. Суд критично оцінює доводи заявниці щодо неможливості державної реєстрації смерті [PERSON] у Святошинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві, оскільки відсутність відповідного актового запису є наслідком відсутності належних та допустимих доказів смерті особи, а не підтвердженням самого факту смерті. Неможливість здійснення державної реєстрації смерті без встановлення факту загибелі не може розцінюватися як самостійна правова підстава для оголошення фізичної особи померлою, оскільки рішення суду у такій категорії справ не може ухвалюватися виключно з метою заміни відсутнього документа для органів ДРАЦС без наявності передбачених статтею 46 Цивільного кодексу України матеріально-правових підстав. З урахуванням наведеного, суд вважає, що звернення заявниці з заявою про оголошення фізичної особи померлою є передчасним, а заява не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed