Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

10 червня 2025 року [PERSON] через свого представника адвоката Давиденка К.В. звернулася до суду з позовом до Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка з дозволу власника житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] почала проживати у ньому з початку 2014 року, оскільки сам власник виїхав з села та почав проживати іншої місцевості. Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2492 га, кадастровий номер - 5125085600:02:001:0399. За весь час проживання у вказаному будинку позивачка зробила ремонти та переобладнання, уклала договір про користування електричною енергією, договір з комунальним підприємством «Тузли» про надання послуг водокористування, сплачувала необхідні комунальні платежі тобто відкрито, добросовісно володіла та користувалась зазначеним житловим будинком та мала намір придбати його у власника. Під час останньої перед від`їздом зустрічі [PERSON] сказав, що має намір повернутися та укласти з позивачкою угоду про відчуження нерухомого майна у тому чи іншому вигляді, запевнив, що вона може спокійно проживати у будинку та залишив їй оригінали всіх правовстановлюючих документів на випадок, якщо виникнуть якісь питання щодо будинку, що також свідчить про добросовісність володіння нерухомим майном. Були навіть виготовлені експертні оцінки майна для укладення договору про відчуження майна, але з незрозумілих для причин [PERSON] не зробив подальших кроків для досягнення всіх істотних умов договору та його нотаріального посвідчення та після переїзду до іншої місцевості власника будинку позивачка втратила зв`язок з ним, в село він не приїжджав. Зазначаючи, що на теперішній час вона відкрито володіє, користується житловим будинком та присадибною ділянкою, жодних претензій від власника будинку та інших осіб протягом усього часу проживання у ньому не отримувала, за час проживання у будинку вклала в нього значні кошти, тобто виконала усі умови для визнання за нею права власності за набувальною давністю, позивачка просила визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок та присадибну земельну ділянку як цілісний майновий комплекс. 10 червня 2025 року у порядку автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано на розгляд судді Дем`яновій О.А. Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 11 червня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 23 червня 2025 року представником позивача адвокатом Давиденком К.В. надано до суду документальне підтвердження усунення недоліків позовної заяви, а також клопотання про відкриття провадження у справі у зв`язку з усуненням недоліків позовної заяви. Судом в порядку ч. 6\~ст. 187 ЦПК України\~направлявся запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі [PERSON] . Згідно з відповіддю №5188/9636 від 26.06.2025 року, яка на запит суду надійшла 03 липня 2025 року від Єдиного державного демографічного реєстру, [PERSON] , [INFO] «Зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться». Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 04 липня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Позивачка у судове засідання не з`явилася, заяву про причину неявки суду не надіслала. Представник\~\~позивачки, адвокат Давиденко К. В. у судове засідання не з`явився. 18 грудня 2025 року через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивачки, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Представник Тузлівської сільської ради, в судове засідання не з`явився,\~надав заяву про розгляду справи без його участі у порядку письмового провадження, в задоволенні позовних вимог в повному обсязі не заперечує. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. ч. 1, 6 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1\~ст. 76 ЦПК). Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно з Договором дарування, зареєстрованим в реєстрі 01 квітня 2004 року державним нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної контори Єпішкіною С.В. за №1286, [PERSON] , код [NUMBER] , що проживає в [ADDRESS] прийняв у власність від [PERSON] житловий будинок за [ADDRESS] , житловою площею 49,0 кв.метрів, загальною площею 79,7 кв.метрів, що розташований на земельній ділянці площею 2909 кв.метрів, позначений в плані під літерою «А», сарай під літерою «Б», дворові споруди 1-5 (а.с.13). Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим комунальним підприємством «Татарбунарське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» №4589912 від 31.08.2004 року, [PERSON] на підставі договору дарування ВВВ 809613/ №1286, виданого 01.04.2004 року Татарбунарською державною нотаріальною конторою, є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 2288889, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 31.08.2004 року (а.с.14). Згідно з Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку №286404, виданим 11.05.2011 року відділом Держкомзему у Татарбунарському районі Одеської області, на підставі рішення Тузлівської сільської ради від 24 січня 2009 року №505-V, [PERSON] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , є власником земельної ділянки площею 0,2492 гектара, кадастровий номер 5125085600:02:001:0399, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.15). Із дослідженого судом Технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виготовленого 20.05.1999 року, інвентаризаційний номер 2288889, реєстровий номер 1-33, вбачається, що у графі відомостей про власника житлового будинку [ADDRESS] року зазначено ім`я « [PERSON] », яке закреслено та внесено новий запис « [PERSON] , [INFO] ». Із характеристики, що входить до вищевказаного Технічного паспорту, вбачається, що до складу будівель та споруд входять: житловий будинок під літ. «А» 1936 року будівництва площею 122,2 кв.м, сарай під літ. «Б» площею 50,5 кв.м, ворота з хвірткою літ. «1», паркан літ «2», басейн літ «3», басейн літ. «4», мощення «5». Згідно експлікації до плану будинку житловий будинок під літ «А» має такі складові: житлова кімната площею 21,3 кв.м, житлова кімната площею 14,4 кв.м, житлова кімната площею 16,1 кв.м, житлова кімната площею 11,6 кв.м, кухня площею 16,3 кв.м. (а.с.10-12). Довідкою №1221, виданою Тузлівською сільською радою 16.11.2017 року підтверджується, що позивачка дійсно проживає в житловому будинку, розташованому в [ADDRESS] та довідкою №14, виданою 26.01.2023 року Тузлівською сільською радою підтверджується, що зареєстрованим місцем проживання позивачки є [ADDRESS] , проте фактично вона поживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Із Витягу з реєстру територіальної громади №2025/004525178 від 07.04.2025 року вбачається, що з 15.08.2002 року позивачка зареєстрована адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Також, із матеріалів справи вбачається, що 04.01.2018 року між позивачкою та ПАТ «Одесаобленерго» було укладено Договір №374 про користування електроенергією за адресою проживання позивачки: [ADDRESS] (а.с.20). Згідно з Актом встановлення/заміни/технічної перевірки/контрольного огляду/пломбування/збереження пломб вузла обліку (засобу обліку), встановленого на об`єкті споживача № [NUMBER] від 04.01.2018 року, представником ПАТ «Одесаобленерго» (Татарбунарського РЕМ), у споживача [PERSON] у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , встановлено вузол обліку електричної енергії (а.с.18-19). 27.09.2023 року представником АТ «ДТЕК Одеські електромережі» здійснено заміну вузла обліку електричної енергії за адресою [ADDRESS] , про що складено відповідний Акт встановлення/заміни/технічної перевірки/контрольного огляду/відключення/підключення/збереження пломб вузла обліку (засобу обліку) №1820714. Споживачем у вказаному Акті зазначено позивачку [PERSON] (а.с.17). 14.03.32019 року між позивачка уклала Договір №123 про надання послуг водокористування з комунальним підприємством «Тузли» за адресою її проживання по [ADDRESS] (а.с.21-22). Згідно з довідкою №02-32/73, видано. 07.04.2025 року Тузлівською сільською радою Білгород-Дністровського району відповідно із по господарським обліком виконавчого комітету житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . В житловому будинку за вказаною адресою зареєстрованих осіб немає, недієздатних та обмежено недієздатних осіб, що мають право користування вказаним житловим будинком немає, малолітні та неповнолітні користувачі за цією адресою не зареєстровані та не проживають, права користування не мають, заборон та арешту немає (а.с.23). Із довідки №351, виданої виконавчим комітетом Тузлівської сільської ради 14.04.2025 року, позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.24). Згідно з довідкою №02-18/603 виданою 15.04.2025 року Тузлівською сільською радою Білгород-Дністровського району [PERSON] , [INFO] , Видана добросовісно заволоділа житловим будинком, який належав померлому [PERSON] за адресою: [ADDRESS] і продовжує відкрито, безперервно володіти цим житловим будинком протягом десяти років (а.с.25). Також, матеріалами справи підтверджується, що за життя [PERSON] з метою визначення оціночної вартості об`єкта оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства замовив у ТОВ «УКР ЕКСПЕРТ ОЦІНКА» оцінку земельної ділянки, загальною площею 0.2492 га, кадастровий номер 5125085600:02:001:0399, що розташована за адресою: [ADDRESS] та отримав відповідний Звіт в стислій формі № B0140527-008 про оцінку майна із датою оцінки 27.05.2014 року та датою завершення складання звіту 04.06.2014 року. Оціночна вартість земельної ділянки кадастровий номер - 5125085600:02:001:0399 без ПДВ склала 116405 (сто шістнадцять тисяч чотириста п`ять) грн (а.с.26). Крім того, [PERSON] замовив у ТОВ «УКР ЕКСПЕРТ ОЦІНКА» оцінку житлового будинку, загальною площею 79.7 кв.м., і господарчих будівель, розташованих на земельній ділянці (кадастровий номер: 5125085600:02:001:0399) площею 0.2492га, за адресою: [ADDRESS] [PERSON] (1/1) та отримав відповідний Звіт в стислій формі №B0140527-007 про оцінку майна із датою оцінки 27.05.2014 року та датою завершення складання звіту 04.06.2014 року. Оціночна вартість об`єкту оцінки складає 118944 (сто вісімнадцять тисяч дев`ятсот сорок чотири) грн. без ПДВ, в тому числі вартість земельних поліпшень об`єкта оцінки 2539 (дві тисячі п`ятсот тридцять дев`ять) грн. без ПДВ, вартість земельної ділянки 116405 (сто шістнадцять тисяч чотириста п`ять) грн. без ПДВ (а.с.27). Згідно з Довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості №201-20250611-0009864565 від 11.06.2025 року вартість об`єкта оцінки-житлового будинку по [ADDRESS] разом із земельною ділянкою становить 344002,97 грн., оціночна вартість полишень 145559,14 грн., оціночна вартість земельної ділянки вказана -198443,83 грн. (а.с.37-38). Із копії актового запису №797 від 19.11.2016 року, наданого Овідіопольським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), наданого суду на виконання ухвали 16 вересня 2025 року про витребування доказів, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в с.Лиманка Овідіопольского району Одеської області (а.с.93). З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №835109911 від 05.12.2025 року, наданої суду приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. на виконання ухвали суду від 04.12.2025 року, вбачається, що Спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилася (а.с.100). Відповідно до\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За положеннями частин першої та четвертої\~статті 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~статті 2 ЦК України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Але не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Тобто, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Також, для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~ЦК України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої\~статті 344 ЦК України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Вказаних висновків дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), у якій зазначив, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17 . Отже, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, у постанові від 15 червня 2023 року по справі № 359/8844/20. \~За таких обставин, суд, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених\~статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивачка\~\~не є добросовісним набувачем\~спірного житлового будинку, оскільки вона увесь час знала про те, що власником житлового будинку був [PERSON] , а відкритість, безперервність і безтитульність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами\~статті 344 ЦК України. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що на час вселення позивачки до спірного житлового будинку, це майно мало власника [PERSON] , позивачці достеменно відомо хто є власником спірного майна, за його життя між ними існувала певна домовленість про дозвіл на вселення позивачки до житлового будинку, користування ним і присадибною земельною ділянкою та у подальшому укладення між позивачкою та власником майна договору щодо його придбання, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову з огляду на недоведеність умов для набуття права власності за набувальною давністю на нерухоме майно на підставі\~статті 344 ЦК України, оскільки факт володіння спірним житловим будинком та земельною ділянкою власником, який позивачці був відомий, виключає можливість застосування вказаної норми. Відповідно до ч.1\~ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1\~ст. 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2\~ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень\~ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3\~ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом\~ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6\~ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. \~У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи всі обставини справи суд дійшов висновку що позивачка, як особа, яка володіє та користується майном спірним житловим будинком та земельною ділянкою, завжди знала, хто є власником даного майна і здійснює таке користування за згоди власника, а отже, не може заявляти вимоги про право власності на житловий будинок та земельну ділянку за давністю володіння. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed