Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

[PERSON] через свого представника Адвокатське об`єднання «Ястребова і партнери» звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», третя особа - Немишлянський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить суд зняти арешт з квартири [ADDRESS] , накладений 08 серпня 2012 старшим державним виконавцем ФРУНЗЕНСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ ХАРКОВІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ у виконавчому провадженні №31020573, відкритому на підставі виконавчого листа № 2-903/08 від 31 липня 2009 року Фрунзенським районним судом м. Харкова про стягнення заборгованості за надання послуг з опалення та гарячої води у сумі 3 212 грн 58 коп. (три тисячі двісті дванадцять гривень п`ятдесят вісім копійок); Зняти арешт з квартири [ADDRESS] , накладений 08 серпня 2012 старшим державним виконавцем ФРУНЗЕНСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ ХАРКОВІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ у виконавчому провадженні № 31020573, відкритому на підставі виконавчого листа № 2-903/08 від 31 липня 2009 року Фрунзенським районним судом м. Харкова про стягнення заборгованості за надання послуг з опалення та гарячої води у сумі 3 212 грн 58 коп. (три тисячі двісті дванадцять гривень п`ятдесят вісім копійок); Зняти арешт з квартири [ADDRESS] , накладений 03 листопада 2000 року державним нотаріусом Леготіною Л.В. Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори на підставі договору довічного утримання від 02 листопада 2000 року. Зняти з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна заборону відчуження квартири [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] ; реєстраційний номер обтяження: 5602310, зареєстрованого 05 вересня 2007 року 09:49:23 за № 5602310 реєстратором: Перша Харківська міська державна нотаріальна контора (колишня Перша Харківська ДНК), 61003, Харківська обл., м. Харків, майдан Конституції, буд. 1, під`їзд 7, поверх 4, (057) 731-57-69; 731-40-34; 73139-42; info_1@khm.kh.notary.gov.ua. Зняти з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна заборону відчуження квартири [ADDRESS] , також просили суд стягнути з відповідача витрати на правову лрпомогу. В обґрунтування позову зазначила, що [PERSON] є власником нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] . 08 серпня 2012 року старшим державним виконавцем ФРУНЗЕНСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ ХАРКОВІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ Клавкіним А.В. у виконавчому провадженні №31020573, відкритому на підставі виконавчого листа № 2- 903/08 від 31 липня 2009 року Фрунзенського районного суду м. Харкова про стягнення заборгованості за надання послуг з опалення та гарячої води у сумі 3 212 грн 58 коп. (три тисячі двісті дванадцять гривень п`ятдесят вісім копійок), винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме, квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (в постанові допущена помилка та невірно вказано адресу: квартира [ADDRESS] ). Представник позивача звернувся до НЕМИШЛЯНСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ ХАРКОВІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ з адвокатським запитом вих. №918 від 28 травня 2025 року, в якому просило надати інформацію щодо стану виконавчого виконавчого провадження №31020573 та повідомити, чи знято арешт з квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] . 02 червня 2025 року від НЕМИШЛЯНСЬКОГО ВДВС У МІСТІ ХАРКОВІ СМУМЮ було отримано відповідь за № 54252 в якій повідомлено, що 10 серпня 2012 року державним виконавцем Клавкіним А.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно із п. 1, ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Також, у цьому листі вказано, що згідно інформації від 02 червня 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, міститься арешт нерухомого майна, а саме, квартири [ADDRESS] , який зареєстровано 05 вересня 2007 року за № 5602310 Першою Харківською міською нотаріальною конторою, підстава обтяження: договір довічного утримання, 4-1707,02.11.2000, Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора, щодо [PERSON] . У зв`язку з цим, було рекомендовано звернутися до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори для вирішення питання по суті. Усі зобов`язання Позивача перед КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ ХАРКІВСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ" в рамках виконавчого провадження № 31020573 виконані, що підтверджується, зокрема, винесеною державним виконавцем 10 серпня 2012 року постановою про повернення виконавчого документа стягувачу згідно із п. 1, ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». У своїй відповіді від 03 червня 2025 року №05-40/4213, наданій на адвокатський запит АДВОКАТСЬКОГО ОБ`ЄДНАННЯ ЯСТРЕБОВА І ПАРТНЕРИ" від 28 травня 2025 року вих. №917, КП ХАРКІВСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ" підтвердило, що заборгованість Позивача за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова №2- 93/08 сплачено у повному обсязі. Окрім того, 02 листопада 2000 року між [PERSON] , 1922 року народження та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язалась довічно утримувати [PERSON] , надаючи їй необхідне харчування, одяг і забезпечуючи за нею належний догляд та необхідну допомогу.Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Леготіною Л.В. Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №4-1707.03 листопада 2000 року державним нотаріусом Леготіною Л.В. Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори була накладена заборона відчуження квартири [ADDRESS] .Така заборона була накладена державним виконавцем на підставі ст. 73 Закону України "Про нотаріат" (в редакції, чинній станом на 03 листопада 2000 року), якою було передбачено, що державний нотаріус чи посадова особа виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів за місцезнаходженням жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки накладають заборону їх відчуження, зокрема, при посвідченні договору довічного утримання.Після укладення договору вказана квартира перейшла у власність Позивача. [INFO] у віці 78 років [PERSON] померла, про що в книзі реєстрації актів про смерть 15 листопада 2000 року було зроблено запис за №11072, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 15 листопада 2000 року серії [NUMBER] .Таким чином, після смерті [PERSON] договір довічного утримання припинився у зв`язку зі смертю відчужувача, тому відпали підстави забезпечення виконання [PERSON] (позивачем у справі) договору довічного утримання від 02 листопада 2000 року.Відповідно до інформаційної довідки 427648633 від 20 травня 2025 року про квартиру [ADDRESS] в розділі відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що у 2007 році під час запровадження Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вказане обтяження, а саме заборона відчуження квартири було перенесене як архівний запис із зазначенням дати 05 вересня 2007 року, реєстраційний номер 5602310.Тобто, це не новий арешт, а технічна реєстрація вже існуючої заборони в електронному вигляді. Відповідний витяг з реєстру свідчить, що арешт був накладений у зв`язку з договором довічного утримання № 4-1707 від 02 листопада 2000 року, посвідченого нотаріусом.Ця інформаційна довідка є ключовим доказом того, що:арешт (заборона відчуження) на квартиру не має виконавчого характеру, а був накладений виключно для забезпечення інтересів відчужувача за договором довічного утримання від 02 листопада 2000 року;підставою внесення такої заборони була нотаріальна дія у 2000 році згідно ст. 73 Закону України "Про нотаріат" (в редакції чинній станом на укладення договору);відчужувач за договором довічного утримання від 02 листопада 2000 року померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] .Відповідно до чинного законодавства договір довічного утримання припинився у зв`язку зі смертю відчужувача. Отже, забезпечувальний сенс арешту (заборони) на квартиру втратив чинність. У ході судового розгляду представник позивача позовні підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладені у позовній заяві. В подальшому надала суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність. Представник Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» у судове засідання не з`явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, зазначив, що у [PERSON] заборгованість перед КП «ХТМ відсутня», проти зняття арешту з квартири [ADDRESS] . Представник Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що 08 серпня 2012 року старшим державним виконавцем ФРУНЗЕНСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ ХАРКОВІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ Клавкіним А.В. у виконавчому провадженні №31020573, відкритому на підставі виконавчого листа № 2- 903/08 від 31 липня 2009 року Фрунзенського районного суду м. Харкова про стягнення заборгованості за надання послуг з опалення та гарячої води у сумі 3 212 грн 58 коп. (три тисячі двісті дванадцять гривень п`ятдесят вісім копійок), винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме, квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , які на праві власності належать позивачу. Зобов`язання [PERSON] перед КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ ХАРКІВСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ" в рамках виконавчого провадження № 31020573 виконані, що підтверджується винесеною державним виконавцем 10 серпня 2012 року постановою про повернення виконавчого документа стягувачу згідно із п. 1, ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно повідомлення від 03 червня 2025 року №05-40/4213, наданого на адвокатський запит АДВОКАТСЬКОГО ОБ`ЄДНАННЯ ЯСТРЕБОВА І ПАРТНЕРИ" від 28 травня 2025 року вих. №917, КП ХАРКІВСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ" підтвердило, що заборгованість Позивача за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова №2- 93/08 сплачено у повному обсязі. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно із ч. 4ст. 41 Конституції Україниніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Права власності є непорушним. Згідно зіст. 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Постановою пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» в абзаці 4 пункту 24 зазначено: «Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Відповідно до п. 2 та п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується розгляд справи. Утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положенняст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Суд встановив, що виконавче провадження, яке були підставою для зазначених обтяжень, не існують, а обтяження на майно перешкоджає реалізації законних спадкових прав позивача. Також суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у Постанові КЦС ВС від 12.10.2022 № 203/3435/21 (61-5467св22), про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладених арештів, неможливість їх скасування в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити свої порушені права не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині та необхідність захисту його права шляхом скасування арешту з квартири [ADDRESS] , накладеного 08 серпня 2012 старшим державним виконавцем ФРУНЗЕНСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ ХАРКОВІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ у виконавчому провадженні №31020573, відкритому на підставі виконавчого листа № 2-903/08 від 31 липня 2009 року Фрунзенським районним судом м. Харкова про стягнення заборгованості за надання послуг з опалення та гарячої води у сумі 3 212 грн 58 коп. (три тисячі двісті дванадцять гривень п`ятдесят вісім копійок); скасування арешту з квартири [ADDRESS] , накладений 08 серпня 2012 старшим державним виконавцем ФРУНЗЕНСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ ХАРКОВІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ у виконавчому провадженні № 31020573, відкритому на підставі виконавчого листа № 2-903/08 від 31 липня 2009 року Фрунзенським районним судом м. Харкова про стягнення заборгованості за надання послуг з опалення та гарячої води у сумі 3 212 грн 58 коп. (три тисячі двісті дванадцять гривень п`ятдесят вісім копійок); У той час в іншій частині скасування заборони відчуження, накладеної державним нотаріусом Леготіною Л.В. Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 02 листопада 2000 року, то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду. Як вже зазначалося, заборона відчуження на вказану квартиру накладена державним нотаріусом Леготіною Л.В. Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори на підставі договору довічного утримання. Втім, за таких обставин КП ХАРКІВСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ" не є належним відповідачем за позовом про зняття арешту з майна, накладеного в порядку забезпечення виконання договору довічного утримання, оскільки не є особою, в інтересахякої накладеноарешт намайно, стороною такого договору, кредитором або спадкоємцем, який заявляє свої права на майно передане за таким договором. Відомості про звернення до нотаріуса для зняття арешту, накладеного на належне їй майно відповідно достатті 73 Закону України "Про нотаріат"(в редакції чинній на момент накладення заборони), та відповідь нотаріуса на таке звернення, позивачка не надала. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного (сімейного) права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; перевага балансу інтересів; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієїКонвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, беручи до уваги вище вказане, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів наявності перешкод позивачем з боку відповідача, зважаючи на заперечення відповідача, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити за безпідставністю вимог. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині скасування заборони відчуження, накладеної державним нотаріусом Леготіною Л.В. Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 02 листопада 2000 року Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову про скасування заборони відчуження, накладеної державним нотаріусом Леготіною Л.В. Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 02 листопада 2000 року,не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, зокрема не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», та настанням негативних наслідків, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Також судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення саме з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11000 гривень та послуги з поштових відправлень, як такі, що не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду. На підставі викладеного,

Outcome: partial