Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

представник Усенко М.І. в інтересах ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (далі - ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] (далі відповідач) на користь Товариства заборгованість за кредитним договором №4500091 від 21.03.2021 в розмірі 28 153,40 грн, понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн та 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21.03.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] було укладено кредитний договір №4500091, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 6700,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів, що передбачені договором, з терміном повернення кредиту 05.04.2021. ТОВ «МІЛОАН» умови кредитного договору виконало в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит на потрібну йому суму, а останній у свою чергу не виконав умови кредитного договору. Укладаючи кредитний договір відповідач та ТОВ «МІЛОАН» вчинили дії визначені ст.11 та ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач одноразовим ідентифікатором підписав кредитний договір шляхом використання електронного цифрового підпису. Підтвердженням добровільного укладення відповідачем кредитного договору є Анкета-Заява позичальника, в якій зазначені особисті дані відповідача. Після чого, укладений кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті відповідача, якому в свою чергу були перераховані кошти, шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної карти позичальника, що підтверджується платіжним дорученням. 02.07.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 73-МЛ, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі й за кредитним договором №4500091 від 21.03.2021, що укладений між ТОВ «МІЛОАН» та позичальником [PERSON] . Сума заборгованості відповідача становить 28 153,40 грн, з яких: заборгованість за основним боргом 6700 грн, заборгованість за відсотками 20 984,40 грн, комісія 469 грн, яку просить стягнути позивач. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.09.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Позивач розгляд справи повідомлений належним чином, у клопотанні просить справу розглянути без їх участі. Відповідач [PERSON] , повідомлялася про розгляд справи шляхом направлення повідомлення за адресою місця проживання та реєстрації, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань, відзив на позов не подавала. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Згідно із ст.638 цього Кодексу, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, визначено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Положення ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною 1 ст.1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Судом встановлено факт невиконання належним чином зобов`язань по поверненню кредитних коштів відповідачем. Судом встановлено, що 21.03.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено кредитний договір №4500091. Відповідно до п.1.2. Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 6700,00 грн. У п.1.3 визначено, що кредит надається загальним строком на 15 днів з 21.03.2021. Відповідно до п.1.4. Договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 05.04.2021. Згідно п.1.5.1, п.1.5.2., 1.5.3. Договору комісія за надання кредиту 469 грн, проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду: 884,40 грн, які нараховуються за ставкою 0,88 відсотків. Відповідно до п.2.1. Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Так, згідно з довідкою про ідентифікацію, [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , з якою укладено кредитний договір №4500091 від 21.03.2021, ідентифікована ТОВ «МІОЛАН». Акцепт договору позичальником (підписання аналоговим підписом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) F64429, час відправлення ідентифікатора 21.03.2021 01:07, номер телефону на який було відправлено ідентифікатор [NUMBER] (а.с.11). Після погодження - 21.03.2021 умов кредитування по заявці, між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено кредитний договір №4500091 в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Тобто, відповідач [PERSON] здійснила дії, спрямовані на укладення договору позики шляхом заповнення анкети-заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором, на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якого, в подальшому, згідно платіжного доручення №42000564 від 21.03.2021 кредитодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі 6700 грн на банківську картку, зареєстровану для цієї цілі в особистому кабінеті на сайті кредитодавця. Отже, судом встановлено, що відповідач підписав кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором (у відповідності до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію»). Крім того, у п.10 спірного договору зазначені персональні дані [PERSON] (адреса місця фактичного проживання та місця реєстрації, реєстраційний номер облікової картки платника податків, серія та номер паспорта, засоби зв`язку), які могли бути повідомлені лише особисто позичальником при укладенні кредитного договору. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано. Аналізуючи в сукупності докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що факт підписання кредитного договору №4500091 в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора (F64429) [PERSON] є доведеним, натомість відповідачем будь-яких доказів на спростування останнього до суду подано не було. Набуття позивачем права вимоги до відповідача за кредитним договором, укладеним між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , підтверджується копією договору відступлення прав вимоги, актом прийому-передачі реєстру боржників та витягом з реєстру боржників до договору факторингу. Згідно з наданим позивачем розрахунком, вбачається, що заборгованість за кредитним договором №4500091 від 21.03.2021 становить 28 153,40 грн, з яких: заборгованість за основним боргом 6700 грн, заборгованість за відсотками 20 984,40 грн, комісія 469 грн. Суд вважає доведеним факт невиконання відповідачем умов кредитного договору №4500091 від 21.03.2021, укладеного між відповідачем і ТОВ «МІЛОАН», щодо повернення тіла кредиту, оскільки відповідачем не подано доказів на спростування даного факту, а отже наявні підстави для задоволення позову в цій частині. Докази на підтвердження недійсності вищезазначеного кредитного договору відсутні. Щодо позовних вимог про стягнення із [PERSON] заборгованості за процентами, суд виходить з такого. Згідно ч.1 ст.1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1048 Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст.1049 Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Аналіз наведених положень Кодексу в їх сукупності дає суду підстави для висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача отриманого і не сплаченого тіла позики (кредиту) і відсотків, проте нарахованих виключно за період користування грошовими коштами, встановлений у договорі, а саме: 6700 + (6700 х 0,88% х 15) = 6700+884,40 = 7584,40 грн. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача 469 грн комісії, то суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-п/2011 визначено, що положення п.п.22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10.06.2017. Відповідно до абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п.п.17 і 23 ст.1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Враховуючи імперативне врегулюванням законодавством про захист прав споживачів умов щодо нарахування комісії з обслуговування кредитного договору, п.8 кредитного договору щодо сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості не підлягає застосуванню, отже відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги в частині стягнення комісії. Частинами 1,6,7 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за вказаним договором у розмірі 7584,40 грн. Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом на 26,94 % (7584,40:28 153,40х100), з урахуванням приписів п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме: 652,59 грн (2422,40 х 26,94 %). Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного. Із матеріалів справи вбачається, що 01.07.2025 між позивачем та адвокатом Адвокатським обєднанням «Апологет» укладено договір про надання правової допомоги №0107 згідно якого вартість наданих послуг складає 8000 грн. Також надано ордер на надання правничої допомоги на [PERSON] та акт №Д/638 від 24.07.2025 наданих послуг. З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно складність цієї справи, предмет спору з урахуванням ціни позову за майновою вимогою, задоволення судом позовних вимог частково, враховуючи, складання заяв по суті та відсутність судових засідань у цій справі; клопотання відповідача про відмову у стягненні витрат на адвоката, з огляду на приписи п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, суд дійшов висновку для часткового задоволення заяви позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 3000,00 грн, що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг, а відтак заяву представника позивача задовольнити частково. Докази, що спростовують висновки суду, станом на час розгляду справи відсутні.

Outcome: partial