Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

В серпні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, а саме: сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] . Позивач вказав, що з 24червня 2008 року уклав шлюб з [PERSON] в відділі державної реєстрації актів цивільного стану Теплицького РУЮ Вінницької області, актовий запис № 25. На жаль подружнє життя у сторін не склалося і 26 липня 2012 року шлюб між нами розірвано. Від спільного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , які проживають із позивачем та перебувають на його повному утриманні та вихованні. У 2016 році відповідачка виїхала до РФ і на даний час проживає у м. Москві, що підтверджується її паспортом, а також вона уклала шлюб з другим чоловіком. В дітей створені всі умови для проживання, позивач здійснює опіку над ними, доглядає та піклується про стан їхнього здоров`я. Син [PERSON] навчається у школі, а донька [PERSON] навчається в Теплицькому ліцеї. Відповідачка виїхала за кордон та не займається вихованням, матеріально не допомагає дітям, не телефонує, не проявляє зацікавленості в подальшій долі дітей, будь - якої участі у вихованні дітей не бере, не цікавиться їхнім станом здоров`я, не турбується про їхній фізичний та духовний розвиток, а будує своє особисте життя в іншій країні. На підставі викладеного, позивач просить суд позов задоволити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що дійсно його колишня дружина [PERSON] проживає окремо за кордоном, не бере участі у вихованні і утриманні їх дітей - сина [PERSON] та доньки [PERSON] , які проживають разом з позивачем і знаходяться повністю на його утриманні. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Хоча повідомлялася належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать підтвердження про розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що відповідає вимогам ст. 128 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за її відсутності не надходило, тому суд ухвалив винести по даній справі заочне рішення, і позивач проти цього не заперечує. Представник третьої особи - орган опіки та піклування Служби у справах дітей Теплицької селищної ради - Гижко О.Г. в судовому засіданні пояснила суду, що діти дійсно проживають з батьком, мати - [PERSON] перебуває за кордоном на роботі, не приїжджає до дітей, батько самостійно виховує дітей. Проте, органом опіки та піклування Служби у справах дітей Теплицької селищної ради не встановлено підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] , тому вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] . Свідок [PERSON] дала показання суду, що являється донькою позивача, а відповідач [PERSON] - це її мати. Свідок [PERSON] вказала, що мати з 2016 року не проживає з нею і братом, раніше мати її била. Мати не телефонує ні до неї ні до брата, не забезпечує їх з братом. Батько забезпечує її і брата. Заслухавши позивача, представника позивача, представника орган опіки та піклування Служби у справах дітей Теплицької селищної ради , свідка, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на наступне: 24.06.2008 року по 26.07.2012 року сторони проживали в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до рішення Теплицького районного суду від 26.07.2012 р. справа № 222/623/12 шлюб між сторонами було розірвано (а. с. 12). За період шлюбу у них народилися двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] (а. с. 9) та донька [PERSON] , [INFO] (а. с. 10). Відповідно рішення Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області від 24 жовтня 2025 року № 365, затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а. с. 62-63). Відповідно до довідки № 336 від 20.10.2025, виданої Виконавчим комітетом Теплицької селищної ради - [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] за місцем реєстрації не проживає (а. с. 66). Відповідно до акту обстеження матеріально - побутових умов за місцем постійного проживання нашим дітям створені належні умови для проживання та розвитку, діти доглянуті, нормально розвиваються, виявляють прихильність до батька , який опікується ними. У будинку наявні всі зручності, опалення, в дітей є окремі кімнати, наявний дитячий одяг, взуття (а. с. 27). Відповідно до статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно із положеннями статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов`язки батьків передбачені у ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства». Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. З аналізу вказаної статті, суд вважає, що зазначені підстави є вичерпними та позбавлення батьківських прав є правом, а не обов`язком суду. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Крім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п. 54). Разом з тим Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими («Мамчур проти України», № 10383/09 від 16 липня 2015 року, п. 100). Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п.п. 57-58). У п.п. 47-49 справи «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Крім того, у даному рішенні Судом звернуто увагу, що при вирішенні прав про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц зроблено висновок щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Посилання позивача на не виховання відповідачкою дитини повною мірою не може свідчити про ухилення її від виконання своїх обов`язків та не є тією виключною підставою, яка може бути підставою для позбавлення її батьківських прав. У справі відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При розгляді даної справи судом не встановлено, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Позивачем та його представником не доведено, що поведінка відповідачки відносно дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позивач та його представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дітей, а також, що неналежне виконання [PERSON] її батьківських обов`язків створює загрожу життю та здоров`ю дитини, про що суду не надано доказів. Судом встановлено, що сторони по справі є батьками сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] . Діти проживають з батьком, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов (а. с. 27), знаходяться на його утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Дані правовідносини регулюються ст. 180 СК України, яка передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, ст. 182 ч. 2 СК України, яка визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину та ст. 183 СК України, яка передбачає визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу). Враховуючи викладене, при визначенні розміру аліментів на утримання дітей, суд враховує, що утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, як і те, що основні витрати на утримання дітей на даний час несе позивач. Приймаючи до уваги, відповідач являючись матір`ю дітей, добровільно матеріальної допомоги на дітей на надає, тому, суд вважає, що позов підлягає задоволенню і розмір аліментів необхідно визначити у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку щомісячно і до їх повноліття. Судові витрати стягнути з відповідача згідно вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: partial