Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення аліментів, посилаючись на те, що за час спільного проживання, без реєстрації шлюбу, у них народилась дитина син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що на даний час він з відповідачкою проживають окремо. Дитина проживає з ним. Стверджує, що відповідачка відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання своєї дитини. Вказує, що на даний час коштів на утримання дитини йому не вистачає. Просить суд, згідно уточнених позовних вимог, стягнути з [PERSON] ( [INFO] , іпн. [NUMBER] , [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , іпн. [NUMBER] , [ADDRESS] ), аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 4 000 гривень, щомісячно до досягнення повноліття дитиною. Визначити місце проживання малолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] разом з його батьком [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , на його самостійному вихованні та утриманні. В судове засідання позивач не з`явився. Від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. В судове засідання відповідачка не з`явилася. Від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Представник Служби у справах дітей ЧМР в судове засідання не з`явився. Від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує частково, а саме в частині стягнення аліментів. При вирішенні справи просив врахувати інтереси дитини. Суд приймає визнання позову відповідачкою, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що за час спільного проживання, без реєстрації шлюбу, у сторін народилась дитина син [PERSON] , [INFO] . /а.с. 3/. Згідно ст.180 СК України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи зазначені вище вимоги Закону, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки аліментів на користь позивача на утримання малолітньої дитини [PERSON] до досягнення останнім повноліття підлягають задоволенню в повному об`ємі. Відповідно до ч. 1 ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. У постанові від 22 грудня 2021 року у справі №339/143/20 Верховний Суд визначив, що за загальним правилом за відсутності спору, щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Як вбачається з матеріалів справи, дитина [PERSON] , проживає разом з батьком [PERSON] , що підтверджується нотаріальним договором. /а.с. 20/ Як встановлено судом, відповідачка [PERSON] не заперечує щодо визначення місця проживання їх малолітньої дитини [PERSON] із батьком [PERSON] /а.с. 49/. Дитина [PERSON] , проживає разом із своїм батьком за адресою: [ADDRESS] . /а.с. 4-6, 16-17/. Мати дитини [PERSON] проживає окремо від дитини за іншою адресою: [ADDRESS] . (а/с 7-8). Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», [PERSON] [INFO] станом на 03.08.2025 року незнятої чи непогашеної судимості не має, до кримінальної відповідальності не притягується, в розшуку не перебуває. (а.с. 9). Позивач [PERSON] офіційно працює та має стабільний фінансовий дохід. /а.с. 10-13/. Відповідно до медичної довідки КНП «Міська дитяча поліклініка», за медичною допомогою в разі захворювання [PERSON] або з метою профілактичних медичних оглядів з дитиною звертається батько [PERSON] . Призначене лікування та рекомендації лікаря-педіатра виконує. Дотримується медичних норм. /а.с. 18/. Крім того, факт одноособового утримання та виховання позивачем малолітньої дитини підтверджується також й письмовими поясненнями людей, близьких до їхнього оточення. (а.с. 14-15). Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як встановлено судом та підтверджено в судовому засіданні, відповідачка [PERSON] не заперечує щодо визначення місця проживання їх малолітньої дитини [PERSON] із батьком [PERSON] /а.с. 49/. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. У статті 112 СК України зазначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, оскільки їхня сім`я розпалася остаточно, на даний час шлюб носить формальний характер. Дослідивши матеріали справи, враховуючи те, що збереження сім`ї між сторонами неможливе, та зокрема суперечить правам та інтересам позивача, відсутність спору між сторонами, щодо визначення місця проживання та порядку утримання їх спільної дитини, та те, що відповідачка позов визнала /а.с. 49/, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Крім того, суд зауважує, що жодних прав та обов`язків матері та дитини, не обмежено та не порушено. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по зверненню до суду в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved