Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

25 червня 2025 року позивач [PERSON] звернулася до Корольовського районного суду міста Житомира з позовом до відповідача Житлово-будівельного кооперативу № 1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що воназ 25 липня 1989 року по 01 квітня 2022 року працювала на посаді головного бухгалтера Житлово-будівельного кооперативу № 1. 01 квітня 2022 року вона звільнилась з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В день її звільнення роботодавець всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України не здійснив з нею повного розрахунку та не повідомив про нараховану суму заробітної плати. В зв`язку з порушенням трудових прав вона звернулась до суду із позовом про стягнення заробітної плати, компенсації за затримку виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (справа № 296/7892/22). У зв`язку з тим, що до ст.117 КЗпП України вносилися зміни щодо строків стягнення з роботодавця середнього заробітку на користь працівника, необхідно розмежовувати строки стягнення до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІX та після цього. Так, до 18 липня 2022 року - встановлено стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку безстроково, а після 19 липня 2022 року - не більш як за шість місяців. На момент звернення до суду з цим позовом роботодавець не сплатив [PERSON] заборгованість по заробітній платі, внаслідок чого вона несе майнові втрати. Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку заробітної плати при звільненні складає: 1) з 02 квітня 2022 року по 18 липня 2022 року - 76 робочих днів х 801,51 гривень (за 1 робочий день) = 60 914,76 гривень; 2) з 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 року - 132 робочих дні х 801,51 гривень (за 1 робочий день) = 105 799,32 грн. Разом розрахунок середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку складає 166 714,08 гривень. На підставі наведеного позивач просить стягнути з Житлово-будівельного кооперативу № 1 на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день її фактичного розрахунку в розмірі 166 714,08 гривень, а також судові витрати у справі по сплаті судового збору в розмірі 1 667,14 гривень. Ухвалою судді від 30 червня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 04 листопада 2025 року закрито провадження у цій справі в частині вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 квітня 2022 року по 01 жовтня 2022 року. Представник позивача [PERSON] адвокат Приведьон В. М. у судовому засіданні вимоги позову підтримав, з урахування ухвали суду від 04 листопада 2025 року представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 жовтня 2022 року по 18 січня 2023 року. Представники відповідача в судовому засіданні щодо вимог позову заперечували. Зокрема, представник відповідача [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог, оскільки вважає, що питання стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вже було вирішено судом, належні позивачу кошти за рішенням суду виплачено в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд установив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту рішення ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] встановлено, що з 25 липня 1989 року позивач прийнята на роботу до Житлово-будівельного кооперативу № 1 на посаду головного бухгалтера. 01 квітня 2022 року [PERSON] звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Наведене підтверджено відповідним записом у трудовій книжці позивача. Установлено, що [PERSON] звернулась до Корольовського районного суду міста Житомира із позовом до Житлово-будівельного кооперативу № 1, в якому заявила такі позовні вимоги: 1) стягнути з ЖБК № 1 на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі 95 909,71 гривень; 2) стягнути з ЖБК № 1 на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців в розмірі 104 196,30 гривень. Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 18 липня 2024 року (справа № 296/7892/22) ухвалено стягнути з Житлово-будівельного кооперативу №1 на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати в розмірі 48 007,19 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 104 196,30 гривень, з яких підлягає утримання податків і обов`язкових платежів, 6 519 гривень компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати. Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, [PERSON] подала апеляційну скаргу. За результатами апеляційного перегляду постановою Житомирського апеляційного суду від 03 червня 2025 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 липня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати змінено, збільшено розмір заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню із Житлово-будівельного кооперативу № 1 на користь [PERSON] , з 48 007,19 гривень до 77 359,95 гривень, а також розмір компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати з 6 519 гривень до 9 395,57 гривень. З наведеного слідує, що рішенням суду, яке набрало законної сили, з роботодавця Житлово-будівельного кооперативу № 1 на користь [PERSON] стягнуто: 1) заборгованість по заробітній платі в розмірі 77 359,95 гривень; 2) середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 104 196,30 гривень; 3) компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 9 395,57 гривень. З копії постанови головного державного виконавця Корольовського ВДВС у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Первушиної Ю. О. від 30 серпня 2024 року встановлено, що 30 серпня 2024 виконавче провадження (ВП № 756825554) щодо примусового виконання рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 18 липня 2024 року (справа № 296/7892/22) закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто в зв`язку з повним фактичним виконанням боржником рішення суду. Крім того, копією постанови старшого державного виконавця Корольовського ВДВС у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Копаниці Є. О. від 04 серпня 2025 року підтверджено, що виконавче провадження (ВП № 78554952) щодо примусового виконання рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 18 липня 2024 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 03 червня 2025 року (справа № 296/7892/22)закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто в зв`язку з повним фактичним виконанням боржником рішення суду. Надаючи пояснення у судовому засіданні, представник позивача зазначив, що в межах розгляду справи № 296/7892/22 [PERSON] , користуючись своїм диспозитивним правом, заявляла до стягнення з відповідача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 квітня 2022 року по 01 жовтня 2022 року. Однак, наразі позивач вважає, що вона має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02 квітня 2022 року по 18 січня 2023 року. Також представник позивача пояснив, що відповідач не визнав розміру заборгованості по заробітній платі, який належав позивачу при звільненні, що зумовило спір та подальше звернення до суду, апеляційний суд збільшив розмір заборгованості по заробітній платі. Отже, предметом спору в цій справі є стягнення з роботодавця на користь звільненого працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 жовтня 2022 року по 18 січня 2023 року, тобто застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд ураховує таке. Передусім, слід зазначити, що Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року (справа № 1-7/2024(337/24)визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці». Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній станом на час звільнення позивача) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року (справа № 306/2708/23), проаналізувавши відповідні норми трудового законодавства, дійшла висновку, що до правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, проте не припинилися або припинилися після набрання ним чинності (триваючі правовідносини), з 19 липня 2022 року слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України у новій редакції та обмежувати нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями. У вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду приведено такий приклад правильного застосування ст. 117 КЗпП: «Тобто, якщо працівника звільнено з роботи 02 серпня 2021 року, проте повного розрахунку станом на день набрання чинності Законом № 2352-ІХ із ним не проведено, то суми, передбачені статтею 117 КЗпП України, йому слід нараховувати в такому порядку: з 03 серпня 2021 року по 18 липня 2022 року без обмеження строку шістьма місяцями, оскільки попередня редакція наведеної норми не містила відповідних обмежень; з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року (6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності) або до дня остаточного розрахунку, якщо він здійснений раніше спливу наведених шести місяців.». Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови). Крім того, суд ураховує, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців. У спірних правовідносинах [PERSON] звільнена з роботи 01 квітня 2022 року, тобто до набрання чинності ст. 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX. Тож, чинна на час виникнення спірних правовідносин редакція ст. 117 КЗпП України не передбачала обмеження строку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Разом з тим, суд ураховує, що [PERSON] вже зверталася до суду за вирішенням цього трудового спору, за результатами розгляду якого отримала рішення суду, зокрема, й про стягнення з роботодавця на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 104 196,30 гривень (справа № 296/7892/22). Позивач використала своє право на судовий захист у спірних правовідносинах, отримала рішення суду про стягнення на її користь всіх сум, належних їй при звільненні. Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 18 липня 2024 року (справа № 296/7892/22) набрало законної сили після апеляційного перегляду 03 червня 2025 року та станом на дату розгляду цієї справи вказане рішення роботодавцем виконано. Позивач вищевказане рішення суду першої інстанції в частині визначення розмірусереднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не оскаржувала. Статтею 117 КЗпП України чітко визначено, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. А тому, слід урахувати, що суд (як орган, який вирішував трудовий спір) вже визначив розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні та він становить 104 196,30 гривень. В разі незгоди з таким рішенням відповідна сторона не була позбавлена права оскарження та доведення своєї позиції щодо правильного застування статті 117 КЗпП України в спірних правовідносинах. Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що [PERSON] , звертаючись до суду за вирішенням трудового спору у справі № 296/7892/22, мала диспозитивне право заявити до стягнення лише частину належної їй до стягнення суми відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП. А тому, наразі вона має право вимагати з роботодавця решти нарахувань за час затримки розрахунку при звільненні. Суд зазначає, що основним обов`язком учасників справи є добросовісність здійснення процесуальних права і виконання процесуальних обов`язків. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. На думку суду, є недобросовісним та недопустимим здійснення процесуальних прав таким чином, коли, ініціюючи вирішення трудового спору, навмисно заявити вимоги так, аби в подальшому мати право на чергове звернення до суду та продовжувати судовий процес. Кожен судовий процес має наслідком, серед іншого, понесення сторонами судових витрат. Однак, суд вважає, що звернення до суду з цим позовом є результатом визнання стороною позивача власної процесуальної помилки в справі № 296/7892/22. Саме в межах розгляду справи № 296/7892/22 позивачу належало доводити право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні. У вказаній справі позивач не була позбавлена права збільшити позовні вимоги та/або надавати пояснення про застосування ст. 117 КЗпП щодо строку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). З наведених мотивів суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed