Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

14.03.2016 року Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт» (надалі - ДП «Одеський порт», Порт) звернулося до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , Міністерство інфраструктури України, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. про визнання недійсним свідоцтв про право власності, свідоцтва про право на спадщину, знесення частини нерухомого майна та визнання договору оренди нежитлових приміщень недійсним, про витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 28.03.2016 року відкрито провадження у цивільній справі. 13.05.2016 року ухвалою суду позивачу ДП «Одеський порт» було надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 31.05.2016 року від ДП «Одеський порт» до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог (а.с.120-137, том 1), якою Порт просив суд: - Визнати недійсним Свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Одеської міської ради від 12.04.2010 року; - Визнати недійсним Свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Одеської міської ради від 20.10.2011 року; - Визнати недійсним Свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Одеської міської ради від 25.06.2012 року; - Визнати недійсним Свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Одеської міської ради від 25.06.2012 року; - Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину, видане 25.10.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Людмилою Іванівною; - Зобов`язати [PERSON] та [PERSON] за власні кошти та власними силами знести самовільно побудовану частину нежитлового приміщення, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , яка знаходиться на майданчику будівлі пасажирського павільйону, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ; - Визнати договір оренди нежитлових приміщень від 01.04.2013 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, недійсним з моменту його вчинення; - Витребувати з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] об`єкт нерухомості, що знаходиться в державній власності, а саме будівлю пасажирського павільйону, загальною площею 1215 кв.м., яка складається з будівлі пасажирського павільйону літ. «А», площею 145 кв.м., та майданчику-I, площею 1070 кв.м., що розташовані за адресою: пляж «Аркадія» , 3/1, м.Одеса, на користь Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт»; - Стягнути суму судового збору у сумі 11 024,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що державі Україна в особі Міністерства інфраструктури України на праві державної власності належить об`єкт нерухомості - будівля пасажирського павільйону, загальною площею 1215 кв.м., яка складається з будівлі пасажирського павільйону літ. «А», площею 145 кв.м., та майданчику-I, площею 1070 кв.м., що розташовані за адресою: пляж «Аркадія» , 3/1, м.Одеса, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 24.12.15 р. (інд.№50768685), Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.12.15р. інд.№50769493. З 1967 року будівля пасажирського павільйону перебуває на балансі Порту на праві господарського відання, що підтверджується відповідними інвентарними картками та Витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна від 11.02.2015 року. В 2015 році Порту стало відомо, що на майданчику будівлі пасажирського павільйону перебуває частина нежитлового приміщення приблизно 100 кв.м. знаходиться ресторан «Гранат», що перебуває у власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] (по 1/2 частки кожної) та передано у оренду третій особі [PERSON] без достатніх правових підстав. ДП «Одеський порт» зазначає, що 12.04.2010 року виконавчим комітетом Одеської міської ради право власності на нежитлове приміщення було зареєстровано за ТОВ «СМАК» на підставі Свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 12.04.2010 року, в подальшому, право власності вдруге було зареєстровано за ТОВ «СМАК» на підставі Свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 20.10.2011 року, реєстрація права власності було здійснена без отримання згоди власника державного майна із захопленням частини нерухомого майна - майданчика-1 будівлі пасажирського павільйону, за відсутності у ТОВ «СМАК» речових прав на земельну ділянку, договір оренди державного майна укладався без відповідної процедури, у зв`язку з чим будівництво об`єкта нерухомості ТОВ «СМАК» є таким, що було проведено з порушенням норм чинного законодавства і повинно вважатися самочинним. 24.06.2016 року суд долучив до матеріалів справи позовну заяву третьої особи Одеської міської ради, якою було заявлено самостійні позовні вимоги до виконкому Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Криворотенко Л.І., ДП «Одеський морський торговельний порт», Міністерство інфраструктури України, [PERSON] про визнання незаконними свідоцтв про право власності, недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування, зобов`язання вчинити певні дії (а.с.153-161, том 1). Одеська міська рада обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що спірний об`єкт нерухомості розташований на земельній ділянці, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеса, належне відповідачам майно є самочинним та збудовано на земельній ділянці без необхідних дозволів та погоджень. У зв`язку з цим, просить суд визнати незаконними та скасувати свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , видані виконавчим комітетом Одеської міської ради товариству з обмеженою відповідальністю «CMAK» 12.04.2010р. і 20.11.2011р., свідоцтва про право власності на 1/2 частину нежитлових приміщень об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , видані виконавчим комітетом Одеської міської ради [PERSON] та [PERSON] 25.06.20212р., свідоцтво про спадщину від 25.10.2013 р., видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. (реєстровий № 2463), визнати недійсним договір дарування майна від 17.12.2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. (реєстровий № 2196), зобов`язати [PERSON] та [PERSON] власними силами та за власний рахунок привести самовільно зайняту земельну ділянку до попереднього стану шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна, встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого воно є підставою для скасування запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 нежитлових приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] на 1/2 нежитлових приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS] . 19.07.2016 року до Приморського районного суду м. Одеси звернулася представник [PERSON] - адвокат Тимошенко Т.Ф. із зустрічним позовом, який в подальшому був уточнений, до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт», Міністерства інфраструктури України, Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області, треті особи: [PERSON] , Одеська міська рада, [PERSON] про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, виданого 24.12.2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції, на будівлю пасажирського павільйону загальною площею 1215,00 кв.м., яка складається з будівлі пасажирського павільйону літ. «А», площею 145,00 кв.м. та майданчику-I, площею 1070 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 521363051101; номер запису про право власності: 7974508 (а.с.2-5, том 2). Протокольною ухвалою суду від 22.08.2016 року замінено відповідача - Реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції на Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради. Позовні вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що вона, [PERSON] , є співвласником частини нежитлових приміщень, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності (серія [NUMBER] ), виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 25.06.2012 року, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 07.08.2012 року, реєстраційний номер: 30456251, номер запису: 6334 в книзі: 113 неж-186, й з набуттям права власності на нерухоме майно в 2015 році Державою Україна в особі Міністерства інфраструктури України, що знаходиться в господарському управлінні та на балансі позивача первісного позову ДП «Одеський порт», а саме - будівлі пасажирського павільйону за адресою: [ADDRESS] , порушуються її законні права власника, оскільки позивач заявляє, що на майданчику будівлі пасажирського павільйону перебуває частина її, позивачки, нежитлового приміщення. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] пояснила, що будівля пасажирського павільйону загальною площею 1215,00 кв.м., яка складається з будівлі пасажирського павільйону літ. «А», площею 145,00 кв.м. та майданчику-I, площею 1070 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , має іншу адресу ніж нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , але при цьому при протиправній технічній інвентаризації будівлі пасажирського павільйону до складу вказаної будівлі незаконно включений майданчик, позначений на схематичному плані Технічного паспорту від 25.06.2014 року на будівлю пасажирського павільйону №3/1, пляж Аркадія, що став підставою для спірної реєстрація права власності, без зазначення належної їй нерухомості, яка фактично там розташована (відсутні належні їй нежитлові приміщення), право власності на яке виникло раніше 2014 року та вперше було зареєстровано ще у 2010 році. Крім того, представник позивачки [PERSON] зазначила, що ДП «Одеський порт» не має правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій розташоване спірне нерухоме майно - будівля пасажирського павільйону, а копії інвентарних карток обліку основних засобів з інвентарними №073007 - пасажирський павільйон в Аркадії, та №068531 площа п/п Аркадія, асфальтове покриття, не є належними доказами на право користування цією земельною ділянкою з 1967 року, як стверджує ДП «Одеський порт». Більш того, підтвердженням того, що земельна ділянка майданчик площею 1070 кв.м., не перебували у володінні ДП «Одеський порт», є дані податкових декларацій по сплаті земельного податку за 2013-2016 роки, які були витребувані судом, і з яких вбачається, що ДП «Одеський порт» сплачував земельний податок за адресою: [ADDRESS] , виходячи лише з розміру земельної ділянки 102,9 кв.м., тобто з площі першого поверху будівлі пасажирського павільйону загальною площею 145,00 кв.м., з яких перший поверх складає 100,8 кв.м. Позовні вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що основні засоби не є нерухомим майном в розумінні положень чинного законодавства, а як на новостворене нерухоме майно, для реєстрації права власності необхідно дотримання положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин. Враховуючи доводи ДП «Одеський порт» про розташування належного їй, [PERSON] , на праві власності об`єкта нерухомості, на майданчику, у відповідачів за зустрічним позовом відсутні правові підстави для набуття права власності на нерухоме майно та його державну реєстрацію на місці розташування нежитлових приміщень, право власності на яке вже існувало в 2010 році, було набуто позивачкою за зустрічним позовом в 2012 році й зареєстровано в державному реєстрі речових прав. Позивач за зустрічним позовом посилається на положення ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин), згідно яких реєстратор відмовляє у проведенні державної реєстрації прав, якщо заявником подано документи, на підставі яких заявлене право вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; на положення ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, згідно яких суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси; на положення ст. 393 Цивільного кодексу України, згідно яких правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. 03.07.2017 року суд за клопотанням позивача ДП «Одеський порт» призначив судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручив Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (ОНДІСЕ); на час проведення експертизи провадження у справі було зупинено. 14.02.2018 року згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була передана на розгляд судді Шенцевій О.П. 16.04.2018 року матеріали цивільної справи були повернуті ОНДІСЕ до суду з причин ненадання додаткових матеріалів за клопотанням експерта та не здійснення оплати вартості експертизи. 17.04. 2018 року ухвалою суду справу було прийнято у провадження судді Шенцевої О.П. та призначено проведення підготовчого судового засідання. 01.04.2019 року за клопотанням позивача ДП «Одеський порт» суд призначив судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручив Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (ОНДІСЕ); на час проведення експертизи провадження у справі було зупинено. 21.11.2019 року ухвалою суду було задоволено заяву ДП «Одеський порт» про відвід експерту ОНДІСЕ Степанкевичу С.С. 11.02.2020 року матеріали цивільної справи були повернуті ОНДІСЕ до суду з причин ненадання додаткових матеріалів за клопотаннями експерта та неможливості проведення експертизи. 20.07.2020 року суд за клопотанням ДП «Одеський порт» повторно направив матеріали справи Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (ОНДІСЕ) для виконання ухвали суду від 01.04.2019 року. 18.03.2021 року до суду надійшло повідомлення ОНДІСЕ від 10.03.2021 року №20-4733 про неможливість надання висновку. 30.07.2021 року за клопотанням позивача ДП «Одеський порт» суд призначив судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручив Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (ОНДІСЕ); на час проведення експертизи провадження у справі було зупинено. На вимогу експерту були надані додаткові матеріали, у тому числі висновок експерта судової будівельно-технічної експертизи призначеної за матеріалами кримінального провадження №42016162030000004 від 07.06.2016. Відповідно до Постанови КМУ від 02.12.2022 №1343 Міністерство інфраструктури України було перейменовано в Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, та до нього було приєднано Міністерство розвитку громад та територій України. У подальшому 6 вересня 2024 року згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 1028 міністерство перейменоване на Міністерство розвитку громад та територій України. 27.02.2023 року від представника [PERSON] надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи висновку будівельно-технічної експертизи №22-3642 від 30.11.2022 року, складеного на замовлення відповідача експертом ОНДІСЕ. 11.04.2024 року до суду надійшов Висновок експерта №23-1725 від 28.03.2024 року за судовою будівельно-технічною експертизою, призначеною ухвалою суду від 30.07.2021 року. Ухвалою від 11.06.2024 року суд поновив провадження по цивільній справі. Ухвалою від 11.02.2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник ДП «Одеський порт» позовні вимоги Порту та Одеської міської ради підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник Одеської міської ради позовні вимоги Одеської міської ради та ДП «Одеський порт» підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні представники [PERSON] , Волкова О.А. та Сльоти І.С. позовні вимоги ДП «Одеський порт» і Одеської міської ради не визнали, просили суд відмовити у їх задоволенні, позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] підтримали, просили їх задовольнити. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, інших учасників справи вважає, що позови ДП «Одеський морський торговельний порт» та Одеської міської ради не підлягають задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] є обґрунтованим, доведеним та таким що підлягає задоволенню. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що відповідно до Розпорядження виконавчого комітету Одеської міської ради від 24.02.2010 р. № 149 «Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації об`єкта» товариству з обмеженою відповідальністю «CMAK» виконавчим комітетом Одеської міської ради було видане Свідоцтво від 12.04.2010 р. про право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Одеса, пляж «Аркадія» 37, який складався з приміщень загальною площею 144,4 кв.м., основною площею 142,6 кв.м. (а.с.61, том 1). 18.05.2010 р. KП «Одеське MБTI та РОН» зареєструвало право власності ТОВ «CMAK» на вищевказане нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта 30456251, номер запису 3 в книзі 95неж-91 (а.с.62, том 1). 20.10.2011 р. виконавчим комітетом Одеської ради ТОВ «CMAK» було видане свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, відповідно до якого об`єкт, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності ТОВ «CMAK» i в цілому складається з приміщень загальною площею 457,1 кв.м., основною площею 444,39 кв.м. Зазначене свідоцтво видане на підставі свідоцтва про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 14.01.2010 р. № 1500163 замість свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 12.04.2010 р. (а.с.63, том 1). 10.11.2011 р. KП «Одеське MБTI та РОН» зареєструвало право власності ТОВ «CMAK» на вищевказане нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта 30456251, номер запису 6334 в книзі 106 нeж-3122 (а.с.64, том 1). Відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «CMAK» від 01.06.2012р. № 01/06/12 [PERSON] та [PERSON] на підставі поданих ними заяв були виведені зі складу учасників ТОВ «СМАК». Згідно з протоколом загальних зборів учасників ТОВ «CMAK» від 07.06.2012. № 07/06/12 в якості розрахунків з вибувшими учасниками товариства [PERSON] та [PERSON] передано у спільну часткову власність нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 457,1 кв.м., основною площею 444,9 кв.м. Передача приміщення оформлена актами прийому-передачі майна від 05.06.2012 р. та від 07.06.2012 р. (а.с.177-181, том 1). На підставі зазначених протоколів загальних зборів та актів прийому-передачі майна 25.06.2012 р. виконавчим комітетом Одеської міської ради [PERSON] та [PERSON] видані свідоцтва про право власності на 1/2 частину нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 457,1 кв.м., основного площею 444,9 кв.м. (а.с.182-187 том 1). [INFO] [PERSON] померла. Належну їй 1/2 частину нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 457,1 кв.м., основною площею 444,9 кв.м. на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.10.2013 р., виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. (pеєстровий № 2463, спадкова справа № 12/2013), успадкувала [PERSON] . (а.с.188 том 1, а.с.7 том 5). На підставі договору дарування майна від 17.12.2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. (реестровий № 2196), [PERSON] подарувала належну їй 1/2 частину нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . (а.с.9-10 том 5). Таким чином, станом на момент розгляду справи в суді [PERSON] і [PERSON] є власниками (по 1/2 частини кожний) нежитлового приміщення, загальною площею 457,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] ,що підтверджується інформаційною довідкою №61354553 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.170-172 том 1). Будівля пасажирського павільйону загальною площею 1215 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] належить державі Україні в особі Міністерства розвитку громад та територій України (колишнє Міністерство інфраструктури України), що вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 24.12.2015 року (а.с.28 том 1) та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №50769493 від 24.12.2015 року (а.с.29-30 том 1). Підставою для видачі свідоцтва про право власності та державної реєстрації права власності став технічний паспорт від 25.06.2014 серії [NUMBER] , складений ТОВ «ОДЕСТЕХКОН». Витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна підтверджено, що державі Україні в особі Міністерства інфраструктури України належить площа П/П Аркадія, загальною площею 1070 кв.м. та пасажирський павільйон в Аркадії, загальною площею 145 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, пляж Аркадія 3/1 та знаходяться на балансі Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» (а.с.32 том 1). Актом перевірки об`єктів нерухомості, що перебувають на балансі ДП «Одеський морський торговельний порт» від 04.06.2014 року, а також рапортом начальника служби флоту ДП «Одеський морський торговельний порт» від 20.10.2015 року зафіксовано, що на території об`єкта державної власності, на яке видане оспорюване свідоцтво, знаходиться будівля, літній майданчик і дерев`яна конструкція ресторану «El Corazon» (раніше ресторан «Гранат») (а.с.41-44 том 1). З висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи, призначеної в рамках кримінального провадження №42016162030000004 від 07.06.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 366 КК України №17-5623 від 10.04.2019 року, вбачається, що фактичне розташування будівель та споруд (об`єктів) розташованих на земельній ділянці не відповідає даним, які вказані в технічному паспорті від 25.06.2014 серії АН №002688, складеному інженером ТОВ «ОДЕСТЕХКОН» [PERSON] , а саме: - до площі площадки пасажирського павільйону «І» (асфальтове покриття) включено частину ділянки орієнтованою площею 156 кв.м., на якій розташовані нежитлові приміщення №37, 1/2 частина яких належить співвласнику [PERSON] (власник на момент складення технічного паспорту [PERSON] ) на праві приватної власності; - у технічному паспорті ТОВ «Одестехкон» від 25.06.2014, а саме в журналі підрахунку площі приміщень будівлі №3/1, надано перелік приміщень, які входять до складу будівлі пасажирського павільйону літ. «А», загальною площею 1215 кв.м. До вказаного журналу підрахунку площі будівлі внесено площу площадки пасажирського павільйону «І» (асфальтове покриття) пл. 1070 кв.м (у т.ч. з площею ділянки під будівлею [ADDRESS] ), яка по суті є вуличним елементом благоустрою, а не приміщенням; - наявність будівлі № 37 на земельній ділянці, зображеній у технічному паспорті ТОВ «Одестехкон» від 25.06.2014 також підтверджується тим, що право власності на будівлю № [NUMBER] у попереднього співвласника виникло у 2012 році, а саме ще до складення технічного паспорту ТОВ «Одестехкон» від 25.06.2014 року (а.с.86-95 том 4, а.с.11-15 об. том 5). Інші наявні в матеріалах справи висновки експертів від 30.11.2022 та від 28.03.2024 також підтверджують вище перелічені висновки. Так, у Висновку експерта № 22-3642 від 30.11.2022р. містяться тотожні результати дослідження, крім того, експертом у п. 3 зазначається, що майданчик (площадки) - І пасажирського павільйону, розташованого за адресою: м.Одеса, пляж «Аркадія», 3/1 є спорудою, яка немає головних ознак об`єкту нерухомості (відсутні будь-які несущі чи огороджувальні елементи конструкцій) і є самостійним елементом благоустрою, основним призначенням якого є допоміжне обладнання відповідної частини земельної ділянки (дороги, тротуару) з метою задоволення потреб населення у покращенні можливостей її експлуатації за призначенням (а.с.48-61 том 8). Висновок експерта № 23-1725 від 28.03.2024р., за судовою будівельно-технічною експертизою, призначеною ухвалою суду у цій справі, також повністю підтверджує відомості, вміщені до двох раніше проведених експертиз (а.с.91-97 том 8). Таким чином, судові експерти підтвердили безпідставне включення нежитлових приміщень [PERSON] і [PERSON] до складу об`єкту нерухомості, належного державі Україні, балансоутримувачем якої є ДП «Одеський морський торговельний порт», незважаючи на різні номери (поштові адреси) приміщень. Крім того, з висновків експертів випливає, що майданчик (площадки) - І пасажирського павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , площею 1070 кв.м, є спорудою, яка немає головних ознак об`єкту нерухомості, є самостійним елементом вуличного благоустрою, а не приміщенням, не міг бути включеним при технічній інвентаризації в склад об`єкта нерухомості. Підстав піддавати сумнівам достовірність висновків експертів №17-5623 від 10.04.2019 року, № 22-3642 від 30.11.2022р., № 23-1725 від 28.03.2024р. суду не представлено, висновки судових експертів матеріалами справи не спростовуються. За таких обставин, неправомірність у поведінці встановлена при оформленні права власності саме держави, в інтересах якої діє позивач за первісним позовом, а не відповідачів [PERSON] та [PERSON] , права яких були порушені. Статтею 2 ЦК України закріплено, що держава Україна є рівноправним учасником цивільних відносин. Згідно з ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до ч 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. З урахуванням вказаного, підстав для задоволення вимог первісного позову що визнання недійсними свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради від 12.04.2010 року, свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради від 20.10.2011 року, свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради від 25.06.2012 року, свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради від 25.06.2012 року, свідоцтва про право на спадщину, видане 25.10.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Людмилою Іванівною не існує. Суд не може визнавати законними дії, які порушують права та свободи інших осіб. Набуття права власності державою Україна в особі Міністерства інфраструктури України (в теперішній час - Міністерство розвитку громад та територій України) було здійснено неправомірно. Щодо доводів первісного позову та позову ОМР про самочинність будівництва суд зазначає наступне. За положеннями ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц. З урахуванням змісту ст. 376 ЦК України в поєднанні з положеннями ст.ст.16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за наявності двох умов: доведеності факту порушення прав; будівництво є самочинною забудовою. Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень ч.7 ст. 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц зазначила, що юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: 1) істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; 2) неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Звертаючись до суду з позовами, а ні ДП «Одеський порт», а ні Одеська міська рада вищезазначені обставини не обґрунтували, належних доказів здійснення самочинного будівництва саме відповідачами до суду не надали, що унеможливлює задоволення позовних вимог. Також, при поданні (заявлені) позову Одеською міською радою вбачається порушення принципу заборони суперечливої поведінки, що є протиправним. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (Постанова КЦС ВС від 22.08.2018 по справі № 596/2472/16-ц, Постанова ВП КЦС ВС від 10.04.2019 по справі № 390/34/17). Якщо особа, яка має право на оспорювання документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорювання, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорювання суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (Постанова КЦС ВС від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц). У рішенні по справі "Рисовський проти України" від 20.10.2011р. ЄСПЛ зазначив, що принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб ... . Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилюють прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ... і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ...(п.70, 71 рішення). Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, іntеraliа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatismutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява № 36548/97, п. 58, ЕСНR 2002-VІІІ). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Так, судом встановлено, що Свідоцтво від 12.04.2010 р. і Свідоцтво від 20.11.2011р. видавались ТОВ «СМАК» на підставі відповідних розпорядчих та дозвільних документів органів та структурних підрозділів ОМР. Починаючи з 2010 року до моменту звернення ДП «Одеський порт» до суду Одеська міська рада не мала зауважень до зазначених актів/документів. В теперішній час Одеська міська рада діє в порушення принципу заборони суперечливої поведінки, тому її право на такі дії підлягає припиненню. Поруч з цим, позивачами ДП «Одеський порт» та Одеською міською радою до суду не було надано доказів того, що розпорядження виконавчого комітету Одеської міської ради від 24.02.2010 р. № 149 «Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації об`єкта» і свідоцтво про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 14.01.2010 р. № 1500163 були нечинними. А ні суд, а ні позивач за первісним позовом та його представники (ДП «Одеський порт»), а ні третя особа, що заявила самостійні позовні вимоги, та її представники (Одеська міська рада) не мають спеціальних знань у галузі архітектурно-будівельної діяльності та не можуть спростувати численні висновки спеціальних органів, акти яких не відносяться до галузі права. Щодо доводів первісного позову та позову ОМР про самовільне зайняття земельної ділянки відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Визначення поняття самовільне зайняття земельної ділянки міститься у ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель». Так, самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Однак, відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій знаходиться правомірно набуте нерухоме майно, відноситься до дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника і землекористувача). Згідно з ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Отже, в правовій системі України діє загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто власнику будинку, будівлі, споруди має належати і речове право на земельну ділянку під таким будинком, будівлею, спорудою. Зумовлено це нерозривним зв`язком вказаних об`єктів, адже неможливо здійснювати правомочності власника нерухомості без користування земельною ділянкою під нею. Тому якщо нерухоме майно (будинок, будівля, споруда) належить особі на належній правовій підставі (що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами), то фактичне користування власником нерухомості такою земельною ділянкою вважається правомірним. Така позиція підтримується Верховним Судом у сталій судовій практиці. Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 910/4055/18 зазначив, що у вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї. При цьому, відсутність у особи правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у разі правомірності набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна. У таких випадках положення ст. 212 ЗК України застосуванню не підлягають. Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 910/22093/17, 04 квітня 2019 року у справі №910/2655/18, 24 липня 2019 року у справі № 910/10932/17, 14 травня 2020 року у справі №909/394/19 та 02 червня 2020 року у справі № 922/2417/19. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц також дійшла до висновку, що не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані. Як вже вище зазначалось, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, інших положеннях законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18). У постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, 19 травня 2020 року у справі № 127/10011/18, 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18 Верховний Суд звертав увагу, що ст.120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Отже, на момент набуття права власності на об`єкт нерухомості, відповідачі вважалися користувачами земельної ділянки у зв`язку із переходом до них права користування (права на отримання в користування або у власність) земельною ділянкою, на якій розміщена придбана ними будівля. З урахуванням наведеного, відсутність у відповідачів правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку не є правопорушенням та не може бути визнано як самовільне використання земельної ділянки. Акти перевірки об`єктів нерухомості, що перебувають на балансі ДП «Одеський морський торговельний порт» від 04.06.2014 року та від 01.08.2016 року, рапорт начальника служби флоту ДП «Одеський морський торговельний порт» від 02.08.2016 року не є належними доказами належності земельної ділянки будь-який особі у справі, з огляду на те, що не містять точних обмірів та розрахунків площі земельної ділянки, на які розташований спірний об`єкт, а з доданої фотофіксації неможливо встановити дату фіксації, адресу обстеження та ідентифікувати об`єкт. Натомість, позивачем за первісним позовом було надано копію рішення виконавчого Комітету Одеської міської Ради депутатів трудящих №913 від 15.10.1958року «Про відвід земельної ділянки під розширення портопункту Аркадія і для стоянки портового флоту», яким відведено Чорноморському державному морському пароплавству земельну ділянку площею 3га в Аркадія-берег під розширення портопункту Аркадія і для стоянки портового флоту (а.с.89 том 5). Отже, з вищевикладеного вбачається, що у 1958 року земельна ділянка виділялася Чорноморському державному морському пароплавству, чим спростовано твердження Порту, що ДП «Одеський морський торговельний порт» є власником цієї нерухомості з 1958 року. Матеріали справи не містять доказів щодо наявності між Чорноморським державним морським пароплавством та ДП «Одеський морський торговельний порт» будь-яких правовідносин правонаступництва. З інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичних осіб: «Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт» не вбачається відомостей про юридичних осіб, правонаступником яких є ДП «Одеський порт». Натомість, з даних податкових декларацій первісного позивача по сплаті земельного податку за 2013-2016 роки, які були витребувані судом, вбачається, що ДП «Одеський порт» сплачував земельний податок за адресою: [ADDRESS] , виходячи лише з розміру земельної ділянки 102,9 кв.м., а не 3 га, вказаних у рішенні виконавчого Комітету Одеської міської Ради депутатів трудящих № 913 від 15.10.1958. Зурахуванням наведеного, позивачем запервісним позовом не обґрунтовано підстав захисту прав власника/користувача земельної ділянки, не доведено належними, допустимими та достовірними доказами, що спірний об`єкт відповідає ознакам самочинного будівництва. Відтак, доводи позивача за первісним позовом про самовільне зайняття відповідачами земельної ділянки для самочинного будівництва не знаходять свого підтвердження наявними в справі доказами, вимоги про зобов`язання [PERSON] та [PERSON] за власні кошти та власними силами знести самовільно побудовану частину нежитлового приміщення не підлягають задоволенню. Всупереч доводам первісного позову Одеська міська рада у своєму позові вказує, що земельна ділянка, на якій перебуває власність відповідачів [PERSON] та [PERSON] , є комунальною. Разом з тим, жодного доказу вказаному твердженню надано не було. Питання про належність прав на земельну ділянку між ДП «Одеський порт» та ОМР не вирішувалося. У той час, як за матеріалами справи вбачається, що права на вказану земельну ділянку можуть мати інші особи. Одеською міською радою не доведено ні самочинного будівництва, ні самовільного захоплення будь-якої земельної ділянки, оскільки відповідачами було правомірно набуто право на належне їм нерухоме майно. Позовні вимоги ОМР про визнання незаконними свідоцтв про право власності, недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування, зобов`язання [PERSON] та [PERSON] власними силами та за власний рахунок привести самовільно зайняту земельну ділянку до попереднього стану шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна не підлягають задоволенню. Щодо вимоги Одеської міської ради про захист права шляхом скасування державної реєстрації та припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності відповідачів на об`єкт нерухомого майна з закриттям відповідного розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи, а також шляхом зобов`язання відповідачів звільнити земельну ділянку і зобов`язання їх знести за власний рахунок самочинно зведене нежитлове приміщення, розташоване на вказаній земельній ділянці, суд зазначає, що це не є ефективним способом захисту. Таким ефективним способом захисту є знесення самочинного будівництва за рішенням суду у разі доведення, що об`єкт має ознаки самочинного будівництва (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі №826/12543/16, Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №815/3172/18, від 30 березня 2021 року у справі №826/5513/17). У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 зазначено, що задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі про зобов`язання відповідачів до вчинення будь-яких дій. Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 509/11/17 також дійшов висновку, що визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом. Таким чином, ефективним способом захисту порушених прав міської ради як власника земельної ділянки, на якій за позицією третьої особи із самостійними позовними вимогами здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою може бути вимога про знесення такого будівництва відповідно до ч.4 ст. 376 ЦК України, за умови доведення самочинності будівництва. Враховуючи недоведеність фактів, що спірний об`єкт відповідає ознакам самочинного будівництва, що земельна ділянка під ним перебуває у комунальній власності, підстав для задоволення позовних вимог Одеської міської ради також немає. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (ст.12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). З огляду на викладене, суд вважає, що Одеська міська рада не довела суду належними доказами порушення права власності територіальної громади на земельну ділянку та належність вказаної ділянки до комунальної власності. Позивачем не доведено, що будівництво велось відповідачами на самовільно зайнятій земельній ділянці, без дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Зазначене є підставою для відмови у позові, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11 серпня 2020 року у справі № 296/5640/17, від 29 травня 2018 року у справі № 915/101/15. В постанові від 16.02.2024 р. у справі № 902/1331/22 Верховний Суд зазначає, що вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 р. у справі № 125/2157/19). ДП «Одеський порт» та Одеська міська рада, заявляючи вимоги про визнання протиправними та скасування свідоцтв, виданих юридичній особі ТОВ «СМАК» та громадянці [PERSON] , не обґрунтували, чому вони вважають за вказаними вимогами належними відповідачами громадян [PERSON] та [PERSON] . Щодо витребування ДП «Одеський порт» з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] об`єкту нерухомості, що знаходиться в державній власності, а саме будівлі пасажирського павільйону, загальною площею 1215 кв.м, суд зазначає наступне. Позивач за первісним позовом не надав до суду доказів того, що будівля пасажирського павільйону будь-коли вибувала із його володіння і на даний час перебуває у розпорядженні [PERSON] та [PERSON] . Тому, уточнені позовні вимоги Одеського порту від 30.05.2016р. про витребування з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] об`єкту нерухомості, що знаходиться в державній власності, а саме будівлі пасажирського павільйону, загальною площею 1215 кв.м., яка складається з будівлі пасажирського павільйону літ. «А», площею 145 кв.м., та майданчику-I, площею 1070 кв.м., що розташовані за адресою: пляж «Аркадія», 3/1, м. Одеса, на користь Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Щодо вимог ДП «Одеський порт» про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень від 01.04.2013 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони через порушення відповідної процедури. Статтею 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК України). Відповідно до п. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. На час укладання оспорюваного договору оренди легітимними власниками майна, що становило предмет договору, виступали повнолітні особи [PERSON] та [PERSON] . Крім того, держава в особі Міністерства розвитку громад та територій України (колишнє Міністерство інфраструктури) ніколи не набувало право власності на нежитлові приміщення, загальною площею 457,1 кв. м., розташовані за адресою: [ADDRESS] , що є предметом договору, дія Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-XII (що був чинним на момент укладення договору оренди) на правовідносини сторін за цим договором не розповсюджується. Таким чином, власники були вільні в укладанні будь-яких договорів стосовно належного їм майна на самостійно встановлених умовах. Порушення жодної процедури при укладанні договору оренди не відбулося через відсутність таких вимог в діючому на той час законодавстві України. Вимоги у частині визнання договору оренди недійсним задоволенню не підлягають. Таким чином, вимоги позивача за первісним позовом та третьої особи не підлягають задоволенню з підстав подання їх до неналежних відповідачів, за відсутності доведеного факту порушення прав позивача за первісним позовом і третьої особи, при недоведеності існування належних прав ДП «Одеський порт» та ОМР. Представником відповідача за первісним позовом [PERSON] була подана заява про застосування наслідків спливу позовної давності, що передбачені ч.4 ст.267 ЦК України (а.с.225-226 том 1 ), в якій зазначено, що ДП «Одеський порт»просить суд визнати недійсними правовстановлюючі документи на нежитлові приміщення за адресою: Одеська область, м. Одеса, «Аркадія» пляж, 37, які були видані з 12.04.2010 по 25.06.2012 роки, в той час як стверджує, що основні засоби з інвентарними №073007 - пасажирський павільйон в Аркадії, та №068531 площа п/п Аркадія, асфальтове покриття, перебували у його користуванні з 1953-1967 роках, й при цьому звернувся до суду з позовом в березні 2016 року після спливу трирічного строку позовної давності. Крім того, представником відповідачки за первісним позовом [PERSON] була подана заява про застосування наслідків спливу позовної давності, що передбачені ч.4 ст.267 ЦК України (а.с.221-222 том 1) стосовно позовних вимог Одеської міської ради, яка обґрунтована тим, що третя особа Одеська міська рада звернулася до суду в червні 2016 року, оспорюючи правовстановлюючі документи відповідачів, які були видані виконавчим комітетом Одеської міської ради з 12.04.2010 по 25.06.2012 роки. Представником позивача ДП «Одеський порт» було подано заяву про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності (а.с. 149-151 том 3). Щодо пропуску строків позовної давності позивачем ДП «Одеський порт» суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 261 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно пункту 2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» від 15.12.1992р. № 8-92 міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади відповідно до покладених на них повноважень здійснюють контроль за ефективністю використання і збереження закріпленого за підприємствами державного майна. Вказаний Декрет втратив чинність згідно із Законом України від 21.09.2006р. № 185-V «Про управління обєктами державної власності», у статті 6 якого встановлені наступні повноваження уповноважених органів управління: -забезпечують проведення щорічних аудиторських перевірок окремо визначених державних підприємств і господарських структур. У разі зміни керівника державного підприємства і господарської структури забезпечують проведення ревізії фінансово господарської діяльності підприємства і господарської структури у порядку, передбаченому законом; -ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів; -погоджують передачу об`єктів державної власності в комунальну власність; у випадках, передбачених законодавством, приймають рішення про передачу об`єктів державної власності в комунальну власність; -забезпечують надання розпоряднику Єдиного реєстру об`єктів державної власності відомостей про об`єкти державної власності для формування і ведення зазначеного реєстру; -надають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, за затвердженою ним формою інформацію про стан об`єктів державної власності; -забезпечують проведення інвентаризації майна державних підприємств, установ, організацій, господарських структур відповідно до визначеного Кабінетом Міністрів України порядку. З цього приводу діяла постанова Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2005 р. № 1121 «Про затвердження Методики проведення інвентаризації об`єктів державної власності», із пунктів 2, 3, 5, 6, 7 якої вбачається, що суб`єктами інвентаризації державного майна та упорядкування обліку юридичних осіб є органи виконавчої влади та інші державні органи, які здійснюють управління об`єктами державної власності. Інвентаризації підлягає нерухоме майно державних підприємств, їх об`єднань, установ та організацій, у тому числі те, що передано в оренду, концесію, та державне майно, яке не увійшло до статутного капіталу господарських організацій, утворених у процесі приватизації та корпоратизації (далі - державне майно). Інвентаризація державного майна проводиться один раз на рік (станом на 31 грудня) або позапланово у процесі передачі державного майна до сфери управління іншого органу державної влади. Відповідальність за організацію проведення інвентаризації державного майна та упорядкування обліку юридичних осіб, подання Фондові державного майна достовірної та у повному обсязі інформації несуть відповідні органи державної влади. Інвентаризація державного майна проводиться за рішенням відповідного органу державної влади. Аналіз вищевказаних нормативних документів щодо покладення законом повноважень на позивача за первісним позовом, як уповноваженого органу управління державним майном, яке знаходилося на балансі та у господарському віданні ДП «Одеський порт», дають суду підстави вважати, що наданих повноважень достатньо для своєчасного отримання відомостей про наявність/відсутність з 2010 року на території майданчику пасажирського павільйону інвентарний №068531 будь-яких об`єктів третіх осіб. Неналежне виконання тривалий час уповноваженим органом управління державним майном - Міністерством розвитку громад та територій України (колишнє Міністерство інфраструктури України) та ДП «Одеський порт» покладених на них повноважень згідно Конституції, Закону привело до того, що факти допущених, на думку ДП «Одеський порт», порушень закону з боку власників нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , не були виявлені під час здійснення контролю за ефективним використанням та збереженням об`єктів державного майна, в тому числі шляхом проведення аудиторських перевірок, ревізій фінансово-господарської діяльності, проведення щорічних інвентаризацій майна, а стали відомі позивачу лише у березні 2016 року, тобто після закінчення строку позовної давності. Суд не вбачає законних підстав та поважних причин для відновлення пропущеного строку позовної давності для позивача ДП «Одеський порт» та третьої особи Одеської міської ради. Наслідком пред`явлення позову зі спливом строків позовної давності є відмова у позові. Однак, суд приймає до уваги, що застосування позовної давності має місце лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц). У даному випадку, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ДП «Одеський порт» та третій особі Одеської міської ради, то правові підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності відсутні. Щодо зустрічного позову суд дійшов до наступних висновків. Як зазначалось вище, позивачка за зустрічним позовом [PERSON] є співвласником частини нежитлових приміщень, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що в цілому складається з приміщень загальною площею 457,1 кв.м., основною площею 444,9 кв.м., відображених у технічному паспорті від 14.02.2012 року, що підтверджується Свідоцтвом про право власності (серія [NUMBER] ), виданим виконавчим комітетом Одеської міської ради 25.06.2012 року. Право власності зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» 07.08.2012 року, реєстраційний номер: 30456251, номер запису: 6334 в книзі: 113 неж-186, що підтверджується відповідним Витягом про державну реєстрацію прав. З первісного позову ДП «Одеський порт» вбачається, що Актом перевірки об`єктів нерухомості, які знаходяться на балансі ДП «Одеський порт», від 04.06.2014 року, встановлено, що на п/п Аркадія, основний засіб інвентарний №068531, загальною площею 1070 кв.м., знаходиться, зокрема, літня площадка і частина ресторану «Гранат» приблизно площею 100 кв.м., що перебуває у власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] без достатніх правових підстав. Рапортом комісії ДП «Одеський порт» від 20.10.2915 року при перевірці об`єкту площадки пасажирського павільйону інвентарний №068531 встановлено, що на площадці незаконно встановлені, зокрема, приміщення ресторану «Гранат», площею приблизно 200 кв.м. (а.с.41-42 том 1). Разом з тим, після складання зазначених документів, що, на думку, ДП «Одеський порт» свідчать про порушення прав та законних інтересів Держави, 12.11.2014 року до державного реєстратора прав на нерухоме майно Тартачної К.М. Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області звернувся із заявою [PERSON] за довіреністю від імені Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України, для проведення державної реєстрації права власності на будівлю пасажирського павільйонна, що розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с.155-159 том 2). З матеріалів реєстраційної справи №521363051101, пляж Аркадія, 3/1, будівля пасажирського павільйону, яка була витребувана ухвалою суду, вбачається, що для проведення державної реєстрації спірного об`єкту нерухомого майна було надано технічний паспорт від 25.06.2014 року, складений експертом ТОВ «Одестехнокон» Фендюрою О.Ю., на якому відсутній такий об`єкт нерухомого майна, як площадка/майданчик площею 1070 кв.м. (а.с.161-168 том 2). При цьому 01.12.2014 року державний реєстратор прийняла рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та обтяжень з посилання на п.51 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 868 від 17.10.2013, так як заявником не подано документи, які б підтверджували, що будівництво заявленого об`єкта нерухомого майна завершено і право власності не зареєстровано до 01.01.2013 року (а.с.178 том 2). 02.12.2014 року представником Дімітрієвим Ю.Ю. від імені Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України було надано копії інвентарних карток основних засобів пас.павільйон в Аркадії: № 073007, як контора портофлота, та № 068531, як асфальтове покриття товщиною 2,5 см. поверх основи із будсміття товщиною 10 см., площею 1070, без будь яких підтверджень розміщення цих основних засобів за адресою: [ADDRESS] , і 08.12.2014 року державним реєстратором Тартачною К.М. було видано свідоцтво про право власності на будівлю пасажирського павільйону, площею 145,00 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . (а.с.180 том 2). В подальшому, 05.03.2015 року представник Міністерства інфраструктури України звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, надавши витяг з Єдиного державного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна від 11.02.2015 року №10-15-2034 та технічний паспорт тією ж датою, що і попередній технічний паспорт від 25.06.2014 року, складений експертом ТОВ «Одестехнокон» Фендюрою О.Ю., на якому до площі 145,00 кв.м будівлі пасажирського павільйону, площею 145,00 кв.м було додано майданчик площею 1070 кв.м. (а.с.189-195 том 2). 24.12.2015 року державним реєстратором Шушулковим М.Д. було прийнято рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №27477554, та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будівлі пасажирського павільйону загальною площею 1215,00 кв.м., яка складається з будівлі пасажирського павільйону літ. «А», площею 145,00 кв.м. та майданчику-I, площею 1070 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 521363051101; номер запису про право власності: 7974508. (а.с.200-202 том 2). Відповідно до пункту 51 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868, який діяв на час проведення державної реєстраціїбудівлі пасажирського павільйону, для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на об`єкт нерухомого майна державної або комунальної власності, будівництво якого завершено та право власності на який не зареєстровано до 1 січня 2013 року, за відсутності документа, що підтверджує виникнення права державної або комунальної власності на такий об`єкт, заявник подає органові державної реєстрації прав технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. У разі проведення державної реєстрації права державної власності на об`єкт нерухомого майна заявник, крім документа, що зазначений в абзаці першому цього пункту, подає витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо такого об`єкта. Таким чином, суд вважає, що підставами для державної реєстрації права державної власності є об`єкт, будівництво якого завершено, але не зареєстровано до 1 січня 2013 року, витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо об`єкта та технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Щодо реєстрації об`єкту нерухомості - будівлі пасажирського павільйону, будівництво якого завершено, то в матеріалах реєстраційної справи №521363051101, пляж Аркадія, 3/1, будівля пасажирського павільйону, відсутні будь-які технічно-будівельні документи, експертизи, декларації про готовність до експлуатації об`єкта, тощо, якими б підтверджувалося будівництво/завершення будівництва цього об`єкту, саме як об`єкту нерухомого майна. Інвентарні картки основних засобів п/п в Аркадії: № [NUMBER] , як «контора портофлота», та № [NUMBER] , як «асфальтове покриття»; витяг з Єдиного державного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна від 11.02.2015 року №10-15-2034, які надавалися державному реєстратору для реєстрації права власності на будівлю пасажирського павільйону, не є належними документами, що підтверджують набуття основними засобами саме статусу нерухомого майна. Щодо двох технічних паспортів від 25.06.2014 року, які в різних варіантах складені експертом ТОВ «Одестехнокон» [PERSON] , то суд виходить з того, що в технічних паспортах відсутні будь-які відомості щодо наявності нерухомого майна [PERSON] та [PERSON] , чи будь-якого іншого нерухомого майна на майданчику площею 1070 кв.м, як доводить позивач первісного позову. Наведена в технічних паспортах інформація щодо об`єкту нерухомості суперечить Додатку №9 «Правила загальної, корисної та розрахункової площі, будівельного об`єму площі забудови та поверховості громадських будинків ДБН В2.2-9-2009 "Громадські будинки і споруди. Основні положення" до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 року, в редакції що діяла на час складання технічного паспорту від 25.06.2014 року. Крім того, судом встановлено, що Слідчим відділом Приморського відділу поліції в місті Одесі управління Національної поліції в Одеський області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні за №42016162030000004 від 07.06.2016 року щодо посадових осіб ДП «Одеський морський торгівельний порт» та ТОВ «Одестехкон», які склали та виготовили завідомо неправдиві офіційні документи - інвентарні картки № 073007 та № 068531 та технічний паспорт серія [NUMBER] від 25.06.2014, в які внесли завідомо неправдиві відомості щодо права власності на частину нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України. 08.09.2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/6587/21 було закрито провадження у зв`язку із закінченням строків давності щодо кримінального провадження в Єдиному реєстру досудових розслідувань 07.06.2016р.за № 42016162030000004 відносно [PERSON] [INFO] , обвинувачуваного у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.358 КК України, й встановлено, що інженер [PERSON] складаючи технічний паспорт від 25.06.2014 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.358 КК України - складання службовою особою завідомо підробних офіційних документів, які посвідчують певні факти, що мають юридичне значення або надають певні права чи звільняють від обов`язків. В ухвалі суду, як зазначено судом вище, встановлено, що фактичне розташування будівель та споруд (об`єктів) розташованих на земельній ділянці [ADDRESS] не відповідає даним, які вказані в технічному паспорті від 25.06.2014 р. серія АН №002688, складеного інженером технічної інвентаризації ТОВ «Одестехкон» [PERSON] , й інженер [PERSON] , складаючи вищезазначений технічний паспорт від 25.06.2014 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.358 КК України - складання службовою особою завідомо підроблених офіційних документів, які посвідчують певні факти, що мають юридичне значення або надають певні права чи звільняють від обов`язків (а.с.86-88 том 8). Відтак - суд дійшов висновку, що відповідно до вимог п. 51 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 868 від 17.10.2013 року відсутні підстави для прийняття24.12.2015 року рішення про видачу свідоцтва про право власності та реєстрацію права власності на будівлю, загальною площею 1215 кв.м. розташовану на земельній ділянці [ADDRESS] . Крім того, суд бере до уваги той факт, що позивачем первісного позову ДП «Одеський порт» не надано жодного належного правовстановлюючого документу на земельну ділянку, на якій розташована спірна будівля пасажирського павільйону, зокрема майданчик площею 1070 кв.м. Так з витребуваних судом податкових декларацій по сплаті земельного податку за 2013-2016 роки (а.с.68-117 том 2),вбачається, що ДП «Одеський порт» сплачував земельний податок за адресою: [ADDRESS] , виходячи з розміру земельної ділянки 102,9 кв.м., тобто з площі першого поверху будівлі пасажирського павільйону загальною площею 145,00 кв.м., з яких перший поверх складає 100,8 кв.м. При цьому в додатках до податкових декларацій по сплаті земельного податку «Відомості про наявні земельні ділянки» відсутня земельна ділянка майданчику площею 1070 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ( а.с.89, 106, 115, 116 том 2). Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Оскільки судом встановлена неправомірність при набуті права власності на будівлю, загальною площею 1215 кв.м, розташовану на земельній ділянці [ADDRESS] , а законом не передбачена можливість набуття права власності на об`єкт нерухомості або його частку, що належить іншій особі, поза її згоди (в даному випадку без згоди [PERSON] ), окрім випадків прямо встановлених законом, суд дійшов висновку, що Міністерство розвитку громад та територій України (колишнє Міністерство інфраструктури України) не набуло права власності на вказаний об`єкт нерухомості згідно рішення державного реєстратора Шушулкового М.Д. від 24.12.2015 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно - будівлю пасажирського павільйону загальною площею 1215,00 кв.м., яка складається з будівлі пасажирського павільйону літ. «А», площею 145,00 кв.м. та майданчику-I, площею 1070 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 521363051101; номер запису про право власності: 7974508. З огляду на вищевикладені обставини та норми матеріального права суд дійшов висновку, що свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане на власника - Держава Україна в особі Міністерства інфраструктури України (в теперішній час - Міністерство розвитку громад та територій України) 24.12.2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції, на будівлю пасажирського павільйону загальною площею 1215,00 кв.м., яка складається з будівлі пасажирського павільйону літ. «А», площею 145,00 кв.м. та майданчику-I, площею 1070 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер об`єкт нерухомого майна: 521363051101; номер запису про право власності: 7974508, є недійсним та підлягає скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: approved