Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Галицького районного суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-ІФ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 8 824,75 грн. В обґрунтування вимог позову представник позивача посилається на те, що 19 листопада 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір №271355 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, що опублікований в особистому кабінеті відповідача на веб сайті www.credit7.ua, підписаний електронним підписом та акцептований відповідачем 19.11.2019. На умовах кредитного договору, кредитодавець надав відповідачу грошові кошти в сумі 2000 гривень 00 копійок на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути позику та слатити проценти за користування позикою. Кредит надавався строком на 30 днів, шляхом перерахування кредитодавцем грошових коштів на банківський картковий рахунок [PERSON] . Пізніше між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено додаткові договори, за яким кінцевий строк кредитування становить 16.01.2020. Однак, всупереч умовам кредитного договору відповідач тривалий час своєчасно не здійснює повернення кредиту, та порушує взяті на себе зобов`язання. Внаслідок чого станом на 23 жовтня 2025 року його заборгованість становить 8824,75 грн і складається з: заборгованість за основним зобов`язанням (по тілу кредиту) - 2000,00, залишок заборгованості за процентами - 5438,10 грн, інфляційне збільшення 1386,75 грн. 22 лютого 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» укладено Договір факторингу №015-220221, згідно якого останнє набуло право грошової вимоги до боржника [PERSON] 21 жовтня 2024 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» укладено Договір факторингу №20240821/2, згідно якого позивач набув статусу нового кредитора, та отримав право грошової вимоги до відповідача. Позивач стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 8 824,75 грн вказану заборгованість. Ухвалою суду від 04 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, інші процесуальні дії не вчинялись. Представник ТОВ «Фінансова компанія «ТОВ «Артеміда-Ф» у судове засідання не з`явився. В прохальній частині позову просив суд справу розглядати за його відсутності, вимоги позову підтримав, у випадку неявки в судове засідання відповідача проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання двічі не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. На адресу суду двічі поверталися поштові конверти із позначкою - «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові №755/17944/18 (61-185св23) від 10.05.2023 вказав, що довідка поштового відділення із позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, на підставі положень частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Оскільки відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, судом постановлено провести заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи. 19.11.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір №271355 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах споживчого кредиту (а.с.7-11). Згідно пунктом 1.1. Договору, [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 2000,00 грн. Відповідно до пункту 1.2. договору строк кредиту 30 днів. Сторони погодили, що акційна процентна ставка складає 0,01% від суми позики за кожен день користування позикою, у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.2. цього Договору. Стандартна процентна ставка складає 1,90 % від суми позики за кожний день користування позикою (п.п.1.3.1.,1.3.2 Договору). Відповідно до пункту 1.4 Договору, сукупна вартість позики за акційною ставкою складає 100,30% від суми позики або 2006,00 грн та включає в себе проценти за користування позикою 0,30 % від суми позики або 6,00 грн. За пунктом 1.5 Договору, сукупна вартість позики за стандартною процентною ставкою складає 157,00 % від суми позики або 3140,00 грн, та включає в себе проценти за користування позикою 57,00 % від суми позики або 1140,00 грн. 16.12.2019 між «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено Додатковий договір 294907 до Договору №271355 про надання коштів позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту ввід 19.11.2019 (а.с.12). Сторони продовжили строк користування позикою на строк, що дорівнює установленому пунктом 1.2 Договору строку користування позикою, та встановили, що датою повернення позики та сплатою нарахованих процентів є не пізніше 19.12.2019 (пункт 1.2. Додаткового договору). Відповідно до пункту 1.3. Договору, процентна ставка складає 1,60% від суми позики за кожен день користування позикою, у межах строку повернення позики, зазначеного в пункті 1.2. цього Договору. 16.01.2020 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено Додатковий договір 453311 до Договору №271355 про надання коштів позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту від 19.11.2019 (а.с.11). За пунктом 1.2. цієї Додаткової угоди сторони погодили продовжити строк користування позикою та становили нову дату повернення позики та сплати нарахованих процентів - не пізніше 16.01.2020. Відповідно до пункту 1.3. Додаткового договору, процентна ставка складає 1,60% від суми позики за кожен день користування позикою, у межах строку повернення позики, зазначеного в пункті 1.2. цього Договору. 19.11.2019 сервісом онлайн платежів «Wayforpay», номер транзакції в системі Credit7-271355-0, зараховано 2000 гривень 00 копійок на карту [NUMBER] (а.с.31). Згідно з розрахунком заборгованості за договором №271355 від 19.11.2019 про надання коштів на умовах фінансового кредиту станом на 21.02.2021, який надано первісним кредитором - ТОВ «Лінеура Україна», загальна заборгованість [PERSON] становить 4 678,00 грн (а.с.33-34). 22.02.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» уклали Договір факторингу №015-220221, згідно з яким останнє набуло право грошової вимоги до боржника [PERSON] (а.с.13-15). Згідно Витягом з акту прийому-прийняття реєстру прав вимог №015-220221/01 від 22.02.2021, до ТОВ «Сіроко Фінанс» перейшло право вимоги на загальну суму заборгованості 7 438,00, яка складається з: 2000,00 грн залишок заборгованості за тілом кредиту, 5 438,00 грн - залишок заборгованості за процентами. 21.10.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» укладено Договір факторингу №20241021/2, згідно з яким позивач набув статусу нового кредитора, та отримав право грошової вимоги до відповідача (а.с.20-24), оскільки такий не виконав свої зобов`язання перед первинним кредитором. Згідно з Витягом з реєстру прав вимоги №20241021/2, сформованого 23.10.2024, ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», набуло право вимоги до [PERSON] за Договором №271355 від 19.11.2019, на загальну суму 7438,00 грн, яка складається з залишку заборгованості за тілом кредиту в сумі 2000,00 грн, залишку заборгованості за процентами в сумі 5438,00 грн (а.с.30). Отже, судом встановлено, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» та відповідачкою [PERSON] є відносини, які пов`язані із укладанням кредитного договору, отриманням на його виконання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах встановлених договором, а також їх поверненням та сплатою процентів за користування ними (кредитні правовідносини). Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1статті 626 ЦК України). Згідно з частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Із положень частини 1 статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частни 2 статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів. За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів. Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису. Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору. Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором. Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов таких висновків. На підставі письмових доказів у матеріалах справи судом встановлено, що 19.11.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір № 271355 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір укладено в електронній формі та підписаний електронним підписом. За вказаним договором кредитом перерахував на картковий рахунок [PERSON] кредитні кошти в сумі 2000,00 грн. Датоюзз закінченням строку дії договору та повернення грошових коштів, з урахуванням Додаткових договорів, є 16.01.2020. Як вбачається із розрахунку заборгованості, що представлений первісним кредитором, тіло кредиту 2000,00 грн відповідач не повернув. А тому, вимога позивача про стягнення з [PERSON] тіла кредиту в сумі 2000,00 грн за кредитним договором №271355 є правомірною та такою, що підтверджена письмовими доказами, які є у матеріалах справи. Разом з тим, суд не погоджується із розрахунком позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками. Так, статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц), яка в силу частини 4 статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Відповідно до висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16), проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Суд бере до уваги вищевказані висновки Верховного Суду та вважає, що нарахування відсотків за користування кредитом може здійснюватись на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України виключно протягом строку кредитування. За умовами кредитного Договору сторони погодили строк кредитування 30 днів, який відповідно до Додаткових договорів було продовжено, та кінцевою датою повернення кредиту є 16.01.2020. Проте, відповідно до розрахунку заборгованості, первісним кредитором нарахування відсотків здійснювалося за період з 19.11.2019 по 20.02.2020, тобто поза межами строку кредитування. Із розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] , 16.12.2019 повністю сплачено відсотки за користування кредитом в сумі 5,60 грн, за період з 19.11.2019 по 16.12.2019 та 16.01.2020 у сумі 960 грн. за період з 17.12.2019 по 16.01.2020. Згідно з розрахунком заборгованості, наданого первісним кредитодавцем, станом на 16.01.2020 у відповідача відсутня заборгованість по сплаті відсотків. Таким чином, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні вимоги щодо сплати відсотків у розмірі 5 438,00 грн, оскільки відповідач погасив їх повністю в межах строку кредитування, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим первісним кредитодавцем Щодо стягнення інфляційних витрат. Судом встановлено, що відповідно до ланцюга факторингу до ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» перейшло право вимоги до [PERSON] в сумі 7438,00 грн, а саме 2000,00 гривень заборгованості за основним зобов`язанням та 5438,00 гривень залишку заборгованості по процентам за користування кредитом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. Оскільки, заборгованість за інфляційними витратами не була передана за договором факторингу позивачу, то у такого, відповідно не має права на пред`явлення такої вимоги до [PERSON] . А тому у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 1386 гривень 75 копійок слід відмовити. З урахуванням наведеного з [PERSON] на користь «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №271355 від 19.11.2019 на загальну суму 2 000 грн, яка складається з 2000,00 грн заборгованості за тілом кредиту. Щодо судових витрат У позовній заяві представник позивача просив стягнути з відповідача судові витрати на правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. В обґрунтування розміру понесених витрат позивач надав копії таких документів: копію Договору про надання правової допомоги від 22.10.2025 №211100211 (а.с.39); акт приймання- передачі послуг згідно Договору про надання правової допомоги №211100211 (а.с.48), платіжну інструкцію на суму 7000,00 грн. Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Пунктом 1 частиною 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, витрати на правничу допомогу підлягають стягненню в сумі 1586,54 грн із розрахунку: 2 000 *7000/8824,75. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 549 грн 00 коп. із розрахунку: 2 000 *2422,4/8824,75. На підставі викладеного,

Outcome: partial