Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська із позовною заявою до [PERSON] , у якій, враховуючи уточнену позовну заяву від 14.12.2024, просив встановити факт постійного проживання [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Баглійським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України у Дніпропетровській області 05.05.2000 на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 17.12.1993 по 15.04.2005. 06.10.2025 представник позивача адвокат Іванченко А.Л. подала заяву, у якій просить по тексту позовної заяви вважати правильним написання прізвища ім`я та по-батькові позивача « [PERSON] ». В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є сином [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] , син (позивач) [PERSON] та [PERSON] (донька). Позивач [PERSON] з 17.12.1993 по 28.09.2006 був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , разом зі своїм батьком [PERSON] , який також був там зареєстрований до дня своєї смерті, а саме до [INFO] . Факт постійного проживання позивача разом зі своїм батьком підтверджено довідкою від 17.09.2024 № 23/13566, виданою відділом формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янське КМР, довідкою від 26.09.2024 № 142/13/1, виданою головою квартального комітету та посадовою особою відділу з питань діяльності органів самоорганізації населення та об`єднань співвласників багатоквартирних будинків КМР, а також договором купівлі-продажу земельної ділянки від 07.02.2002. Будинок за адресою: [ADDRESS] , перебував у спільній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , де мешкала вся родина [PERSON] довгі роки, та був проданий після смерті батька. Враховуючи норми ст. ч. 3 ст. 1268 УК України, позивач вважав себе таким, що прийняв спадщину, оскільки на день відкриття спадщини постійно проживав разом з батьком. Проте, постановою державного нотаріуса Другої Кам`янської державної нотаріальної контори від 26.07.2024 у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено через пропуск ним шестимісячного терміну з дня смерті батька та відсутність документів, що підтверджували б факт прийняття спадщини, а саме відсутність доказу того, що спадкодавець був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . В порядку досудового вирішення спору позивач звернувся до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади м. Кам`янське КМР та 27.09.2004, згідно відомостей якого інформація щодо реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , до відділу зберігання не здавалась та міститься у будинковій книзі, яка зберігається у власника будинку. Водночас, нинішній власник будинку повідомив, що будинкова книга втрачена в процесі кількох продажів будинку. З огляду на це, позивач змушений звернутися до суду із позовом про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту проживання [PERSON] з [PERSON] з 1993 до дня смерті спадкодавця [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу № 208/11794/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] було розподілено судді Гречаній В.Г. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 23.10.2024 позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 08.11.2024 після усунення позивачем недоліків позовної заяви, у цивільній справі № 208/11794/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 20.02.2025 відповідачем через свого представника подано відзив на позовну заяву, у якому остання заперечила проти задоволення позовних вимог, зазначила, що вона є рідною матір`ю позивача, який народився у зареєстрованому шлюбі між нею та його батьком, який передчасно помер [INFO] , після чого відкрилася спадщина. Зокрема, 11.02.2014 вона звернулась до Другої кам`янської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після свого померлого чоловіка [PERSON] . Після смерті чоловіка залишилася спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 0,0418 гектарів, що розташована на території кст «Каштан» Іванівської сільської ради, що підтверджено копією Державного акту на право приватної власності на землю. Спадкова справа після чоловіка була заведена більш ніж 10 років тому, але отримати Свідоцтво про право власності за законом вона так і не змогла, оскільки через погані відносини з матір`ю позивач забрав в неї всі правовстановлюючі документи і не повертає їх їй, а вона в силу похилого віку не має ані сил, ані здоров`я займатися їх відновленням. Станом на день смерті померлого [PERSON] відповідачка проживала разом зі своїм чоловіком за адресою: [ADDRESS] . Після смерті чоловіка будинок за вказаною адресою відповідачкою було продано, а грошові кошти, отримані за продаж будинку, було розподілено нею порівну між своїми дітьми. Відповідачка стверджує, що на час смерті її чоловіка її син позивач у справі не був зареєстрований та не проживав разом із померлим [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду позивач зловживає своїми процесуальними правами оскільки добре знає, що він проживав разом із своєю дружиною у батьків після весілля, яке мало місце у 1993 році, по 1994-1995, після чого батько вигнав його через неприємний інцидент. Після цього позивач не проживав зі своїм батьком. Зазначає, що 26.12.2013 між нею та позивачем було укладено спадковий договір, який було розірвано через невиконання його умов позивачем. Звернення до суду обумовлене намаганням позивача, який погано ставиться до своєї матері, поновити строк на прийняття спадщини та фактично позбавити її можливості оформити своє право на спадщину. При цьому, позивач зазначає про порушення позивачем трирічного строку звернення до суду, оскільки по суті позовні вимоги стосуються оскарження свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи зазначене, посилаючись на недоведеність позовних вимог, не відповідність їх фактичним обставинам справи, а також звернення позивача до суду з порушенням «розумності строків», відповідач зазначає про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. 15.03.2025 та повторно 09.06.2025 від представника позивача надійшли додаткові пояснення, у яких остання зазначила, що факт реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджено довідками від 17.09.2024 № 23/13566 та від 26.09.2024 № 142/13/1, а також двома свідками, серед яких є голова квартального комітету, яка була при посаді як раз на час проживання заявника разом з батьком. Більш того, місце реєстрації зазначено у паспорті позивача. Отже, позовна заява має доказове обґрунтування, натомість доводи відповідачки не підтверджені жодними доказами. Також, представник позивача звернула увагу суду на те, що нотаріальна відмова у вчиненні нотаріальних дій за заявою позивача мотивована виключно на підставі відсутності відомостей про реєстрацію саме спадкодавця, тобто батька позивача. Разом із цим, питань щодо місця проживання і реєстрації спадкоємця [PERSON] у нотаріуса не виникало, оскільки його реєстрація зазначена у паспорті. Крім того, представник позивача спростувала твердження відповідача про викрадення позивачем правовстановлюючих документів у його матері, посилаючись на те, що за відсутності останніх спадкова справа не була б заведена. Також зазначила, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Враховуючи зазначене, представник позивача просила позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Заводського районного суду міста Кам`янського від 13.05.2025 задоволено клопотання представника відповідача адвоката Єсіпової К.В. про розгляд справи № 208/11794/24 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Заводського районного суду міста Кам`янського від 13.05.2025 закрито підготовче провадження у справі № 208/11794/24 та призначено її до судового розгляду. В судове засідання за клопотанням позивача викликано свідка [PERSON] . За клопотанням відповідача свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 16.12.2025 року у судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Іванченко А.Л. підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, обгрунтувавши свою позицію. Адвокат Іванченко А.Л. 16.12.2025 року подала до суду остаточний розрахунок наданої правової допомоги. 16.12.2025 року у судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат Єсіпова К.В. просили відмовити у задоволенні позовних вимог, обґрунтувавши свою позицію. 16.12.2025 року у судовому засіданні після судових дебатів, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. На підставі ч.1 ст. 244 ЦПК України ухвалення судового рішення було відкладено та визначено дату та час судового засідання, в якому буде відбуватися проголошення судового рішення, про що учасники справи були повідомлені у спосіб, встановлений ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши свідків, суд встановив наступні обставини справи. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] позивач [PERSON] народився [INFO] у м. Дніпродзержинськ (станом на час розгляду справи м. Кам`янське). Мати позивача [PERSON] , батько [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] у віці 55 років. 26.07.2024 позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме, видачі свідоцтва про право на спадщину з підстави його звернення до нотаріальної контори після спливу 6-ти місяців з дня смерті спадкодавця, документи, які б підтверджували факт прийняття спадщини відсутні Відомості щодо оскарження вказаної постанови на час розгляду справи відсутні. Згідно довідки про склад задекларованих/зареєстрованих осіб у жилому будинку (частині будинку) від 27.09.2004 № 24/5111, виданої головним спеціалістом відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради Галиною Климович, інформація щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , до відділу на зберігання не передавалась, інформація щодо реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання зазначена у будинковій книзі, яка зберігається у власника житла. Посилаючись на неможливість підтвердження факту проживання за адресою: [ADDRESS] , на час смерті свого батька через втрату будинкової книги її власниками, позивач звернувся до суду із цим позовом. Таким чином, у межах цієї справи на розгляд суду передано лише питання встановлення факту постійного проживання позивача з його батьком на час смерті останнього. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України). Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Відповідно до ст. 89 ЦПК України. суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Згідно частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Слід зазначити, що в своїй ухвалі № 505/2085/14-ц від 14.09.2016 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку зазначив, про те, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17; від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19; від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними упостанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20) державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Отже, під час вирішення питання, чи прийняли спадкоємці спадщину у порядку частини третьо їстатті 1268 ЦК України, суд повинен досліджувати та встановлювати фактичне місце проживання спадкодавця на момент смерті та фактичне місце проживання його спадкоємців. На вимогу суду Другою Кам`янською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області надано копію спадкової справи № 112/2014 після померлого [INFO] [PERSON] , відкритої за заявою його дружини [PERSON] , яка є відповідачем у цій справі. З огляду на це, враховуючи, що встановлення факту проживання позивача зі своїм батьком [PERSON] може вплинути на спадкові права й обов`язки відповідачки, судом винесено ухвалу про розгляд справи за правилами позовного провадження та здійснити перехід в розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Надаючи оцінку наданим сторонами доказам суд зазначає наступне. Факт реєстрації місця проживання позивача за адресою: [ADDRESS] , на час смерті його батька 15.04.2005 підтверджено матеріалами справи. До матеріалів справи позивачем долучено копію довідки від 17.09.2024 за вих. № 23/13566, Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, згідно якої [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , в період з 17.12.1993 по 28.09.2006. Крім того, згідно довідки Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради від 27.09.2024 № 24/5111, інформація щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , до відділу на зберігання не передавалась, інформація щодо реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання зазначена у будинковій книзі, яка зберігається у власника житла. Отже, вказані довідки, які видані однією і тією ж установою містять суперечливі дані відносно місця реєстрації позивача. Враховуючи зазначене, суд не приймає вказані довідки як належний доказ місця реєстрації позивача. Що стосується довідки від 26.09.2024 № 142/13/1 за підписом голови квартального комітету № 13 Південного району Осипенко О.К., суд зазначає, що зі змісту цієї довідки вбачається, що зазначений у ній факт проживання [PERSON] з його батьком на час смерті останнього [INFO] підтверджено двома свідками: [PERSON] та [PERSON] . Разом із цим, згідно письмових пояснень [PERSON] від 07.10.2025, яка була викликана судом у якості свідка та не змогла з`явитись у судове засідання за станом здоров`я, вказала, що восени 2024 року до неї звернувся позивач [PERSON] та попросив підписати довідку на підтвердження факту його проживання за адресою: [ADDRESS] . Оскільки вона добре знала позивача, пам`ятала його ще маленьким та що він колись проживав за вказаною адресою разом з батьками, вона підписала вказану довідку, яку дав позивач, однак жодних дат, періодів його проживання у довідці на час її підписання не було. Стверджувати про те, що [PERSON] дійсно проживав у будинку [ADDRESS] разом з померлим [PERSON] станом на 15.04.2005 вона не може, оскільки навіть не пам`ятає, хто саме проживав у вказаному будинку в цей період часу. Довідка була нею підписана на прохання [PERSON] , оскільки останній просив її лише підтвердити факт його проживання колись (взагалі) в згаданому будинку, але без визначення конкретного часу (число, місяць, рік). Викликана у якості свідка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, письмових пояснень до суду не надала. Разом із цим, надані на вимогу суду копії спадкової справи № 112/2014 після померлого [INFO] [PERSON] містять довідку голови квартального комітету № 23 [PERSON] від 10.12.2013, надану спадкоємцю [PERSON] про те, що спадкодавець [PERSON] з 21.02.1989 по 15.04.2005 проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом зі спадкодавцем на день смерті проживали та були зареєстровані: [PERSON] дружина. Інших осіб у вказаній довідці не зазначено. Враховуючи зазначене, суд не приймає до уваги у якості доказу довідку від 26.09.2024 № 142/13/1 за підписом голови квартального комітету № 13 Південного району Осипенко О.К., оскільки зазначені у ній дані не підтверджені показаннями свідків, які в ній зазначені. Навпаки, довідкою від 10.12.2013 підтверджено факт проживання з [PERSON] на час його смерті тільки його дружини [PERSON] . Отже, матеріали справи містять лише підтвердження факту реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] , станом на час смерті його батька (довідка від 17.09.2024 за вих. № 23/13566 Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради). Проте не містять доказів факту його проживання за вказаною адресою станом на 15.04.2005. Крім того, матеріалами спадкової справи № 112/2014 після померлого [INFO] [PERSON] спростовано твердження представника позивача відносно того, що нотаріальна відмова у вчиненні нотаріальних дій за заявою позивача мотивована виключно на підставі відсутності відомостей про реєстрацію саме спадкодавця, тобто батька позивача, оскільки факт реєстрації та проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , разом із дружиною [PERSON] підтверджено довідкою від 10.12.2013, яка долучена до матеріалів спадкової справи. Водночас, вказаної представником позивача підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій зі змісту постанови нотаріуса від 26.07.2024 не вбачається. Підставою для відмови зазначено лише пропуск позивачем строку для прийняття спадщини. Документи, які б підтверджували факт прийняття спадщини відсутні. У судовому засіданні 08.10.2025 судом у якості свідка допитано дружину Позивача [PERSON] , яка зазначила, що вона одружилася з [PERSON] у 1994 році, після чого подружжя проживало разом з батьками на [ADDRESS] . Мала добрі відносини з батьком позивача [PERSON] , проте дуже погані відносини були з відповідачкою, що призводило до постійних сварок. Після народження першої дитини, відповідачка вигнала її з позивачем та дитиною з дому, після чого вони жили у батька [PERSON] . У 1998 році після народження другої дитини батьки попросили вибачення та попросили переїхати до них, після чого позивач з дружиною та двома дітьми проживали спільно з батьками до смерті батька. При цьому, [PERSON] зазначила, що у 1998 році її чоловік [PERSON] став священиком в Криничанському районі, у зв`язку з чим, він з сім`єю періодично проживали у приході в Криничанському районі. Також, через погані відносини з відповідачкою [PERSON] часто залишалася на ніч у сестри, куди приходив і її чоловік з дітьми. Крім того, [PERSON] зазначила, що підставою для звернення її чоловіка до суду через двадцять років після смерті його батька є бажання отримати в порядку спадкування право власності на землю, що залишилась після його смерті. Зі сторони відповідачки у судовому засіданні 08.10.2025 були допитані у якості свідків подруга [PERSON] [PERSON] , а також чоловік доньки відповідачки [PERSON] , а 17.11.2025 [PERSON] , який був колегою [PERSON] та близьким другом родини. Свідки повідомили суду, що позивач разом із дружиною після їх одруження у 1994 році проживали разом із батьками по [ADDRESS] протягом року. З ним також у домі відповідачки та її чоловіка проживала сестра [PERSON] з дитиною. Через рік-два після одруження [PERSON] побив батька, після чого [PERSON] вигнав свого сина з дружиною та її сестрою з дитиною з дому, відносини дітей та батьків дуже погіршилися і вже до смерті батька не налагодилися. Спроби налагодити відносини були, проте не мали успіху. Час від часу діти приходили до батьків, показували своїх дітей, проте з батьками не проживали. На час смерті батька [PERSON] позивач з батьком не проживали, мали напружені стосунки. Після смерті батька будинок по вулиці Привільній 30 був відповідачкою проданий, після чого [PERSON] поділила гроші, отримані від продажу будинку та розподілила їх між донькою та сином. Мотиви звернення до суду позивача щодо наміру отримати у спадок земельну ділянку свідки підтвердили. Таким чином, показаннями свідків не підтверджено факт постійного проживання [PERSON] разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , оскільки навіть згідно показань дружини [PERSON] через напружені стосунки між сім`єю позивача та відповідачкою, родина позивача не проживала постійно з [PERSON] та [PERSON] через постійні сварки. Свідки зі сторони відповідачки взагалі заперечили факт проживання позивача в домі батьків після сварки, що мала місце через рік після його одруження. Також, представником відповідача надано клопотання про застосування строку позовної давності з посиланням на пропуск позивачем трирічного строку звернення до суду, оскільки по суті позовні вимоги стосуються оскарження свідоцтва про право на спадщину. Стосовно вказаного клопотання суд зазначає, що предметом розгляду у межах цієї справи є встановлення факту спільного проживання. При цьому, необхідність встановлення такого факту пов`язано, як зазначив позивач у позовній заяві, а також під час судового розгляду з неможливістю підтвердження факту спільного проживання через втрату домової книги, про яку стало відомо після отримання ним нотаріальної відмови у вчиненні нотаріальної дії. Свідоцтво про право на спадщину або саме право на спадщину позивача або відповідача не є предметах розгляду у межах цієї справи. Відповідно, відсутні підстави для задоволення клопотання представника відповідача, оскільки обставини за настання яких позивач звернувся до суду із цим позовом не пов`язані з оскарженням свідоцтва про право на спадщину. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи зазначене, позиція позивача не знайшла підтвердження у матеріалах справи, а також у показаннях свідків, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Щодо стягнення витрат на правовоу допомогу, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Так як позовні вимоги не підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд залишає сплату судового збору та витрати на правову допомогу за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed