Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на те, що 06 грудня 2019 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 8416748, шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акценту) умов, підписаний в порядку, визначеному ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідно до умов якого відповідачці були надані кошти в користування в розмірі 5 400 грн. 00 коп., строком на 28 днів, з процентною ставкою 1,6 % і день та розміром акційних процентів 0,80 % в день. Однак, відповідачка умови договору не дотрималась, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість в розмірі 12 791 грн. 29 коп., яка складається з наступного: 5 400 грн. 00 коп. - заборгованість за основним боргом, 2 548 грн. 80 коп. - заборгованість за нарахованими та несплаченими базовими процентами, 2 700 грн. 00 коп. заборгованість за нарахованими відсотками та несплаченим процентами за позику, 3 % річних 503 грн. 27 коп., 1 639 грн. 22 коп. заборгованість за інфляційними втратами. При цьому, представник позивача, як на підставу звернення до суду з даним позовом та безпосереднього стягнення заборгованості з відповідачки по справі, зазначає про те, що 10 липня 2020 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» було укладено договір факторингу № 10072020, відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступає право вимоги, а та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» набуває, в тому числі, й до [PERSON] . Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також той факт, що відповідачка в добровільному порядку суму боргу повернути не бажає, представник позивача змушений звернутись до суду та просить суму боргу в розмірі 12 791 грн. 29 коп. стягнути в примусовому порядку, а також стягнути витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2024 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.70-71). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.73), своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, скористалась та 27 січня 2025 року на адресу суду від її представника [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає наступне. Так, 06.12.2019 року між ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" та відповідачкою по справі укладено договір позики № 8416748, за умовами якого відповідачка отримала позику в сумі 5 400,00 грн. строком на 28 днів та зобов`язалась 03.01.2020 року повернути товариству таку ж суму грошових коштів та сплатити проценти за користування позикою за базовою ставкою 1,60 % на день, процентна ставка за прострочене користування позикою становить 2,70 % у день; проценти нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення на залишок позики, у випадку дострокового повернення підлягають перерахунку. Договір позики № 8416748, нібито, укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, про що свідчить п.5 договору. Як вказує позивач, даний договір було підписано відповідачкою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором fR5yCDfG4a 06.12.2019 року о 17:14:08, відповідно до ЗУ "Про електронну комерцію». Згідно п.п.4.1, 4.2, підписанням цього договору відповідачка підтвердила, що ознайомилась на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, що передбачена ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; до моменту підписання договору вивчила його та правила надання грошових коштів у позику, у тому числі, й на умовах фінансового кредиту, розміщені на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору їй зрозумілі. Проте, позивач жодним чином не надає підтверджень, що саме ці правила мав на увазі позивач, коли відповідачка підписувала договір, а також те, що вказані документи на момент укладення договору взагалі містили умови зазначені в цих документах, що додані до позовної заяви в розмірах і порядку нарахування. Крім того, правила із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (фінансової установи), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), постанові Верховного Суду від 01 листопада 2019 року по справі № 910/13940/18 та у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Надані позивачем правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою договору позики й щодо будь-яких інших встановлених ними нових правил, чи можливості використання фінансовою установою додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в договорі позичальника, який безпосередньо підписаний останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує (постанова від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17), що пересічний споживач фінансових послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Правил надання банківських послуг, оскільки Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання фінансових послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою позикодавець дотримав вимог, передбачених ч.2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими позикодавець. Крім цього, як вбачається з викладених обставин стороною позивача, 29.07.2020 року між ТОВ "1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" та ТОВ "ФК "Профіт капітал" укладено Договір факторингу № 10072020. Відповідно до п.2.1 Договору факторингу, Первісний кредитор зобов`язується передати Новому кредитору права вимоги, зазначені в Реєстрі прав вимог, а новий кредитор зобов`язується їх прийняти. 27.10.2020 року між сторонами за Договором факторингу було підписано Реєстр прав вимоги № 106, відповідно до якого право вимоги за договором позики № 8416748 від 06.12.2019 року перейшло до ТОВ "ФК "Профіт капітал". Положеннями ч.1 ст.517 Цивільного кодексу України встановлено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення». Таким чином, якщо позивач вважає, що він має право вимоги за Договором позики, то у нього повинні бути наявні належні і допустимі докази існування заборгованості Відповідача перед первісним кредитором, а, отже, і перед позивачем. Зауважуємо, що на відміну від кредитних договорів, договір позики є не консенсуальним, а є реальним договором, тобто, даний договір буде вважатись укладеним з моменту передачі іншій стороні Договору (в даному випадку відповідачу) грошових коштів за даним договором. Таким чином, позивачу при стягненні заборгованості за договором позики, як реальним договором, треба доводити сам факт передачі коштів відповідачу. Водночас, з наявних в матеріалах справи документів, які долучив позивач до своєї позовної заяви, вбачається, що позивачем не надано жодного первинного бухгалтерського документа, що підтверджував факт здійснення господарської операції в тому числі, але не виключно, надання кредитних коштів первісним кредитором відповідачу, оплати відповідачем певних сум по договору позики, нарахування відсотків. Тобто, для доведення існування ймовірної заборгованості та встановлення розміру даної ймовірної заборгованості відповідача перед первісним кредитором (а отже, і перед позивачем). Позивач зобов`язаний був надати банківські виписки, платіжні доручення, меморіальні ордери та/або інші первинні бухгалтерські документи, оформлені, відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та Фінансову звітність». Однак, дані документи не відповідають зазначеним вище ч.ч.1, 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що, в принципі, вже доводить, що вони не є первинними бухгалтерськими документами, а отже, не можуть бути належними доказами існування та розміру заборгованості, так ще й в принципі не доводять факт переказу позивачем відповідачу коштів за договором позики. Тому, наданий розрахунок заборгованості не є належним доказом суми заборгованості. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачки 3 % річних - 503, 27 грн.; заборгованість за інфляційними витратами - 1 639, 22 грн. за період з 29.07.2020 року, тобто, після відступлення права вимоги, по - 23.02.2022 року. На підтвердження вищевказаних сум, позивачем надано розрахунок, який складений представником позивача адвокатом Мартиненком В.В. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань. Якщо інше не передбачено договором або спеціальними законами, законом, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, незалежно до сплати кредиторові. Однак, оскільки, позивачем не доведено факт укладення договору з відповідачкою, а отже і наявність у неї грошових зобов`язань перед позивачем, беручи до уваги те, що позивачем не надано доказів того, що [PERSON] до подання позову, висувалися вимоги про стягнення заборгованості, а, отже, підстави для застосування ст.625 ЦК України, яка є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, відсутні, оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання відсутнє. Тому, дана вимога є необґрунтованою, а позовні вимоги в даній частині не підлягають задоволенню. Таким чином, представник відповідача просить суд даний відзив врахувати при ухваленні рішення по даній справі та відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 12 791, 29 грн., а також в задоволенні вимог щодо стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу. При цьому, представник відповідача просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Профіт-Капітал" на користь відповідачки витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн. 00 коп. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа/кредитор/ зобов`язується надати грошові кошти/кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). У ч.ч.1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі, сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у Постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, які, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Відповідно до ч.ч.1, 3, 4, 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 вказаного закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). При укладанні кредитного договору, сторони погодили, що, відповідно до цього договору, до складу плати за кредитом (сукупної вартості кредиту) входять фіксована процентна ставка за користування кредитом, комісія за надання кредиту та щомісячна плата за кредитом. Плата за кредитом нараховується з моменту надання кредиту. Щомісячна плата за кредитом входить до складу щомісячного платежу відповідно до графіку платежів (додаток до договору). При цьому, у кредитному договорі та додатку до нього (графік платежів) всі складові загальної суми щомісячного платежу визначені у твердій сумі, та апелянтом підписано графік платежів. Відповідно до ч.1 ст.1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. За ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до п.4 ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір про надання фінансових послуг укладається, виключно, в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України Про електронні документи та електронний документообіг; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України Про електронну комерцію. Верховний Суд у Постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 вказав, що важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі логін-пароль, або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст.8 Закону України Про електронні документи та електронний документообіг. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями ст.ст.1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 06 грудня 2019 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики №8416748, шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акценту) умов, підписаний в порядку, визначеному ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідно до умов якого відповідачці були надані кошти в користування в розмірі 5 400 грн. 00 коп., строком на 28 днів, з процентною ставкою 1,6 % в день та розміром акційних процентів 0,80 % в день. У відповідності до матеріалів справи, договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», Договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Укладення договору відбулося шляхом підписання відповідачкою договору за допомогою електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора. Кредитодавець на виконання умов Договору кредиту надав Позичальнику грошові кошти у сумі 5 400 грн. 00 коп. строком на 28 днів, а Позичальник, відповідно, зобов`язався повернути його разом іншими платежами, згідно з умовами цього Договору. Довідкою від 18 липня 2023 року ТОВ «ФК «ФШЕКСПРЕС» Позивачу надано підтвердження, що 06 грудня 2019 року відбувся успішний переказ коштів в сумі 5 400 грн. 00 коп. (а.с.19) та електронний документ підписано у сервісі «Вчасно» та засвідчено кваліфікованим електронним підписом та електронною печаткою ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» (а.с.19 зворот, 21). При цьому, у відповідності до розділу 4 договору, передбачено, що позичальник ознайомився на сайті позикодавця з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, що передбачено ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також до моменту підписання договору позичальник вивчив договір та правила надання грошових коштів у позику на умовах ануїтету, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та наслідки укладення цього договору йому зрозумілі. Договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Так, стороною позивача до позову було долучено довідку ТОВ ФК Фінекспрес № 18/07-2023-17 від 18 липня 2023 року, в якій зазначено, що ТОВ ФК Фінекспрес, відповідно до умов договору № 23-01-18/5 від 23 січня 2018 року, успішно здійснило переказ коштів в розмірі 5400грн. 00 коп., який відбувся на картковий рахунок № [NUMBER] (номер платежу 6371124926328363662300098) (а.с.19). З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач має заборгованість за договором позики № 8416748 від 06 грудня 2019 року, яка утворилася станом на 29 липня 2020 року (дата відступлення права вимоги) у розмірі 12 791 грн. 29 коп., яка складається з наступного: 5 400 грн. 00 коп. - заборгованість за основним боргом, 2 548 грн. 80 коп. - заборгованість за нарахованими та несплаченими базовими процентами, 2 700 грн. 00 коп. заборгованість за нарахованими відсотками та несплаченим процентами за позику, 3 % річних 503 грн. 27 коп., 1 639 грн. 22 коп. заборгованість за інфляційними втратами (а.с.24-25). Так, 10 липня 2020 року між ТОВ ФК Профіт Капітал, як фактором, та ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», як клієнтом, було укладено Договір факторингу № 10072020, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується прийняти такі права вимоги та передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна придбання) за відповідний реєстр за плату, у передбачений договором спосіб (а.с.27-30). Згідно Витягу з реєстру боржників № 106 від 29 липня 2020 року до договору факторингу, ТОВ ФК «Профіт Капітал» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за договором позики № 8416748 від 06 грудня 2019 року у розмірі 12 791 грн. 29 коп., яка складається з: 5 400 грн. 00 коп. - заборгованість за основним боргом, 2 548 грн. 80 коп. - заборгованість за нарахованими та несплаченими базовими процентами, 2 700 грн. 00 коп. заборгованість за нарахованими відсотками та несплаченим процентами за позику, 3 % річних 503 грн. 27 коп., 1 639 грн. 22 коп. заборгованість за інфляційними втратами (а.с.35). Однак, суд вважає, що Витяг з Реєстру прав вимог № 106 від 29 липня 2020 року до договору факторингу не є належним, достовірним та достатнім доказом того, що до ТОВ ФК «Профіт Капітал», дійсно, перейшло право вимоги за договором позики № 8416748 від 06 грудня 2019 року, за яким боржником є [PERSON] . При цьому, вказаний Витяг з Реєстру прав вимог складений самим позивачем та не містить підписів від імені клієнта та фактора, а також не містить печатки клієнта ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Окрім цього, відсутня дата його складання та стороною позивача не надано жодних доказів на підтвердження здійснення оплати за договором факторингу № 10072020. Згідно частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суддя вважає, що факт набуття ТОВ ФК «Профіт Капітал» прав вимоги до [PERSON] за договором позики № 8416748 від 06 грудня 2019 року, укладеним між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] є недоведеним належними та допустимими доказами у справі. З огляду на викладене, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд зауважує, що надані суду докази є недостатніми, оскільки в сукупності не дають змоги дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд вважає, що, оскільки позивачу в задоволенні позову відмовлено повністю, вимога про стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу задоволенню також не підлягає. При цьому, представник відповідача, у відповідності до вимог чинного законодавства, що є його правом, у поданому відзиві заявив вимогу щодо вирішення питання про стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правову допомогу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що, відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, представник відповідача просить стягнути з позивача понесені витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 3 500 грн. 00 коп. та на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3500,00 грн. надано: оригінал ордеру на представлення інтересів, копію акту про надання правової допомоги, копію договору про надання правової допомоги, копію довідки про отримання грошових коштів, копію посвідченого адвокатом свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ДП № 3661 від 12.03.2018 року, посвідчення адвоката. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склались між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18. Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16.11.2022 року (справа №922/1964/21), подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. При цьому, саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (пункт 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати, на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). Аналогічна правова позиція викладене у Додатковій Постанові Верховного суду від 16.03.2023 року в справі № 927/153/22. З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи,

Outcome: approved