Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Кодимської міської ради Подільського району Одеської області про визнання в порядку спадкування права на земельну частку (пай) на території Кодимської міської ради Подільського району Одеської області за межами с. Лисогірка (раніше територія Лисогірської сільської ради Кодимського району Одеської області), вказуючи, що право на земельну частку (пай) належало [PERSON] , який помер [INFO] . Позивачка зазначає, що являється спадкоємцем після померлого [PERSON] та прийняла спадщину, однак не може її оформити оскільки сертифікат, яким було посвідчене право на земельну частку (пай) був втрачений. В зв`язку з цим нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому позивачка не може захистити своє порушене право в позасудовому порядку. В підготовче засідання позивачка не з`явилася, надавши до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Представник Кодимської міської ради Подільського району Одеської області в підготовче засідання не з`явився, надавши до суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією актового запису про смерть №27 складеного 11 грудня 1995 року Лисогірською сільською радою Кодимського району Одеської області. Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 01 серпня 2025 року [PERSON] визнано спадкоємцем та встановлено факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . До складу спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] увійшло право на земельну частку (пай) на території Кодимської міської ради Подільського району Одеської області за межами с. Лисогірка (раніше територія Лисогірської сільської ради Кодимського району Одеської області), яке було посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД-12 №0135134, що підтверджується архівною довідкою №08.3-06-05/383 виданою 21.11.2025 року архівним відділом Подільської районної держаної адміністрації Одеської області. Зі змісту листа державного нотаріуса Кодимської державної нотаріальної контори Налдіної М.М. №727/02-14 від 09.12.2025 року встановлено, що за заявою [PERSON] заведена спадкова справа №273/2025, що свідчить про прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. В абзаці 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Судом встановлено, що державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , у зв`язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів на спадкове майно (лист №702/02-14 від 10.11.2025 року). Відповідно до абз.3 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Водночас, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22.09.2021 року, у справі №227/3750/19, вказав, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа має право звернутися до суду за правилами позовного провадження. При цьому, належним способом захисту прав спадкоємця є визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку, оскільки існують перешкоди для оформлення спадщини в нотаріальному порядку. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 із наступними змінами та доповненнями, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини може мати місце щодо всього спадкового майна. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень ч.1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Враховуючи, що позивачці відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, то відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» її вимога про визнання права на спадкове майно підлягає судовому розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved