Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Лівобережне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради у Самарському районі про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, а саме: самостійного виховання та утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , її матір`ю [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначається, що 29.04.2017 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Від шлюбу між сторонами є неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] . 24.07.2024 року шлюб між сторонами розірвано заочним рішенням Самарського районного суду міста Дніпра від 24.06.2024 року у справі № 206/1942/24. З моменту виїзду, разом з дитиною, з території, на якій ведуться бойові дії, дитина постійно проживає з позивачем, відповідач перебуває на тимчасово окупованій території, зовсім не цікавиться здоров`ям, розвитком та самопочуттям дитини, і не намагається встановити зв`язок для спілкування з дитиною, вихованням дитини фактично займається позивач. Враховуючи, що встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , її матір`ю [PERSON] , [INFO] , необхідне позивачу для: оформлення соціальних пільг та допомоги від держави, що передбачені для одиноких матерів, які самостійно виховують дитину; вирішення питань щодо тимчасового виїзду дитини за кордон; реалізації прав дитини на гідний рівень життя, що гарантується статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», позивач звертається до суду та просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду 26.09.2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 09.12.2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, просив розгляд справи провести без його участі, проти заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце проведення судового розгляду, включно з публікацією оголошень на офіційному вебпорталі «Судова влада України», причини неявки суду не повідомив, правом на подання до суду відзиву на позовну заяву не скористався. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення судового розгляду, пояснень щодо суті позову до суду не надав, зазначив, що управління не наділено фукцією встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України. Зважаючи на неявку в судове засідання всіх учасників, розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності та, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, які містяться в матеріалах справи, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 29.04.2017 року, між позивачем та відповідачем укладено шлюб, 24.07.2024 року шлюб між сторонами розірвано заочним рішенням Самарського районного суду міста Дніпра від 24.06.2024 року у справі № 206/1942/24. Від шлюбу у сторін є неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Куп`янським міськрайонним відділом ДРАЦС ГТУЮ в Харківській області 15.05.2018 року, актовий запис № 140, батьками дитини зазначені сторони. Як вбачається з копій довідок № 1243-5003281746, 1243-5003281748 від 13.05.2024 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивач мати, та дитина фактично проживають разом за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується копією акту про фактичне проживання, яким встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з донькою [PERSON] , про що свідчать сусіди: [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ). Зазначена вище обставина також підтверджена копією договору оренди квартири від 07.05.2025 року, згідно з якою власник квартири [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , 15.11.1997 року) зобов`язується передати у платне користування квартиру позивачу, в якій [PERSON] буде проживати разом з дочкою [PERSON] . Згідно з довідкою № 231 від 03.09.2025 року, виданою Дніпровською гімназією № 39 Дніпровської міської ради підтверджується, що [PERSON] дійсно навчається в 2-В класі Дніпровської гімназії № 39 Дніпровської міської ради. У характеристиці [PERSON] , [INFO] , виданій Дніпровською гімназією № 39 Дніпровської міської ради зазначається, що вихованням дитини займається виключно мати учениці, мати приділяє належну увагу у вихованні і навчанні своєї доньки, кожного дня цікавиться успіхами доньки у школі, слідкує за її зовнішнім виглядом, що підтверджується копіями відповідних документів. Як вбачається з копії довідки № 20 від 22.08.2025 року [PERSON] дійсно працює у ТОВ «РЕГІОНАЛЬНА АПТЕЧНА МЕРЕЖА РУАН» з 23.09.2024 року за основною формою працевлаштування та за займаною посадою касир торгівельного залу, а відповідно до копії довідки про доходи № 20 від 26.08.2025 року, загальна сума доходу позивача з 01.02.2025 по 31.07.2025 роки становить 98297,92 грн. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4ст. 82 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Своєю чергою, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Відповідно до ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5ст. 157 цього Кодексу. Своєю чергою, права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. Так, за приписами ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин 1-4 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого у ч. 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. А за змістом ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Своєю чергою, права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини встановлено уст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» Так, за приписами частин 1, 2 ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 320/948/18 зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.01.2024 року у справі № 560/17953/21. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22 зроблено висновок, що заява про встановлення факту самостійного виховання дитини не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то заявлене питання не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні. Узагальнюючи оцінку доводів та аргументів сторін у цій справі, належить насамперед зазначити, що правовідносини, котрі включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Отож, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Як наслідок, для підтвердження самостійного виховання дитини матір`ю необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав батька обмежується або припиняється. Оскільки нормами чинного СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану чи рішенням суду та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Окрім того, нормами чинного СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена у ч. 1 ст. 15 вказаного Кодексу «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. З`ясовуючи у межах пред`явлених позовних вимог питання щодо необхідності встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем їх з відповідачем неповнолітньої доньки, суд враховує ті встановлені у судовому засіданні обставини, згідно з котрими відповідач як батько хоча й не позбавлявся батьківських прав щодо вказаної дитини, як і у встановленому порядку не вирішувалось питання про відібрання вказаної дитини, відповідач також не визнавався недієздатним/обмежено дієздатним, як і не оголошувався безвісно відсутнім, тощо, однак відповідач як батько вказаної дитини, безпричинно тривалий час не користується своєю батьківською правосуб`єктністю, зокрема не здійснює щодо вказаної дитини прав та не виконує обов`язків, пов`язаних з її вихованням та утриманням. Так, беззаперечно встановлено, що неповнолітня дитини проживає із матір`ю, яка власне і займається її розвитком, вихованням, а також повністю забезпечує усім необхідним. Відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. Зокрема, на переконання суду, задля якнайкращих інтересів неповнолітньої дитини, належить встановити факт, що позивач самостійно виховує та утримує її, а ухвалене рішення суду про встановлення зазначеного факту має наслідком виникнення, зміну чи припинення сімейних прав та обов`язків позивача як матері, пов`язаних з можливістю подальшого одноосібного виховання та утримання вказаної дитини, задля того, щоб позивач мав змогу в інтересах дитини здійснити оформлення соціальних пільг та допомоги від держави, що передбачені для одиноких матерів, які самостійно виховують дитину вирішувати питання щодо тимчасового виїзду дитини за кордон та сприяти належній реалізації прав дитини на гідний рівень життя, що гарантується статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства». Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд вирішує питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволені у повному обсязі, суд вважає, що на користь позивача з відповідача необхідно стягнути сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved