Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Позивачки [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаються на те, що житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] відносився до суспільної групи «колгоспний двір» та станом з 01.04.1988 року по 15.04.1991 року головою такого був [PERSON] , 1929 р.н., а членами такого - [PERSON] , 1921 р.н. (дружина), [PERSON] , 1954 р.н. (дочка), [PERSON] , 1954 р.н. (зять), [PERSON] , 1979 р.н. (внучка) та [PERSON] , 1981 р.н. Виходячи із принципу рівності часток у майні колгоспного двору, кожен із даних осіб володіли станом на 15.04.1991р. часткою у розмірі по 1/6 у такому майні. Вказують, що [INFO] помер голова двору - [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі на 1/6 частку у майні колгоспного двору. Ствердили, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла дружина спадкодавця [PERSON] , успадкувавши при цьому 1/6 частки у спадковому майні. Факт прийняття нею спадщини стверджується тим, що така вступила в управління спадковим майном. З огляду на що вважають, що [PERSON] частка у спірному житловому будинку збільшились і становить 1/3 частини (1/6 частки, як члена колгоспного двору + 1/6 частки, яку успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] ) спірного будинковолодіння. Зазначають, що [INFO] помер - [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі на 1/6 частку у майні колгоспного двору. Ствердили, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON] , успадкувавши при цьому 1/6 частки у спадковому майні. Факт прийняття нею спадщини стверджується тим, що така вступила в управління спадковим майном. З огляду на що вважають, що [PERSON] частка у спірному житловому будинку збільшились і становить 1/3 частини (1/6 частки, як члена колгоспного двору + 1/6 частки, яку успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] ) спірного будинковолодіння. Вказують, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі на 1/3 частку у майні колгоспного двору. Ствердили, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла [PERSON] . Факт прийняття нею спадщини стверджується спільним проживанням разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини та протягом встановленого строку не заявила про відмову від прийняття спадщини. З огляду на що, вважають, що [PERSON] частка у спірному житловому будинку збільшилась і становить 2/3 частини (1/6 частки, як члена колгоспного двору + 1/6 частки, яку успадкувала після смерті [PERSON] + 1/3 частки, яку успадкувала після смерті матері [PERSON] ) спірного будинковолодіння. Зазначають, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі на 2/3 частки у майні колгоспного двору. Ствердили, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла [PERSON] . Факт прийняття нею спадщини стверджується поданою до нотаріуса заявою про прийняття спадщини. З огляду на що вважають, що [PERSON] частка у спірному житловому будинку збільшилась і становить 5/6 частини: (1/6 частки, як члена колгоспного двору + 2/3 частки, яку успадкувала після смерті [PERSON] ) спірного будинковолодіння. Покликались на те, що з метою оформлення своїх спадкових прав [PERSON] звернулася до нотаріуса, однак у позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину на спірний житловий будинок не має можливості, так як такий відносився до суспільної групи «колгоспний двір». Ствердили, що у зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, нотаріус роз`яснив [PERSON] звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на житловий будинок або його частку. З огляду на наведене, просять суд визнати за ними, позивачками, право власності на спірне будинковолодіння за вищевказаною адресою, зокрема: за позивачкою [PERSON] право власності на 5/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , а за позивачкою [PERSON] на 1/6 частку у такому спадковому майні. Ухвалою судді від 24.09.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження; залучено приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Келюх М.А. до участі у даній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Позивачки [PERSON] та [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явились, однак подали до суду заяви, в яких зазначили, що позовні вимоги визнають та просять розглядати справу у їх відсутності. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області в підготовче судове засідання не з`явився, проте через канцелярію суду подав клопотання, в якому зазначив, що визнають позовні вимоги та просять розглядати справу у їх відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Келюх М.А. в підготовче судове засідання не з`явилася, проте скерувала до суду копії сторінок спадкової справи №27/2023, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; інформаційні довідки зі спадкових реєстрів та просила розглядати справу у її відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] відносився до суспільної групи «колгоспний двір» та станом на 15.04.1991 року головою такого був [PERSON] , 1929 р.н., а членами такого - [PERSON] , 1921 р.н. (дружина), [PERSON] , 1954 р.н. (дочка), [PERSON] , 1954 р.н. (зять), [PERSON] , 1979 р.н. (внучка) та [PERSON] , 1981р.н. (внучка), що підтверджується випискою із по-господарської книги по селі Острожець, - про суспільну групу двору та склад його членів станом з 01.04.1988р. по 15.04.1991р. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок №5-24/26 і №69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто кожен по 1/6 частці будинковолодіння за вищевказаною адресою. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . Відповідно до роз`яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст.524 ЦК України в редакції 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ст.534 ЦК України 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. У відповідності до ч.1 ст.529 ЦК України 1963 року при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина (чоловік) і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст.548 ЦК України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст.ст.548, 549 ЦК України 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, за ст.549 ЦК України спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Отже, оскільки спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , то відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 18.07.1963 року. До складу даної спадщини входило право на 1/6 частку будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , що належало спадкодавцю, як члену колгоспного двору. Спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядився, заповіту не склав. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Згідно матеріалів справи відомо, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадкова справа не заводилась. Із матеріалів справи, вбачається, що після смерті [PERSON] в управління його спадковим майном вступила дружина [PERSON] , яка доглядала житловий будинок, проводила поточні ремонти, обробляла земельну ділянку, сплачувала податки, комунальні послуги. У відповідності до вимог ст.549 ЦК УРСР суд розцінює такі дії вказаної особи як вступ у фактичне володіння і управління спадковим майном, тобто приходить до висновку, що така особа вчинили дії, які свідчать про прийняття нею спадщини. Підсумовуючи, суд вважає, що належне спадкодавцю [PERSON] спадкове майно, в тому числі право на 1/6 частку спірного будинковолодіння, що належало йому як члену колгоспного двору, успадкувала його дружина [PERSON] . Таким чином, [PERSON] стала фактичним власником 1/3 частин у спірному будинковолодінні за адресою: [ADDRESS] (1/6 частка як члена колгоспного двору + 1/6 частка, яку успадкувала в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] ). [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . Оскільки спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , то відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 18.07.1963 року. До складу даної спадщини входило, в тому числі право на 1/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , який відносився до суспільної групи «колгоспний двір». Спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядився, заповіту не склав. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Згідно матеріалів справи відомо, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадкова справа не заводилась. Із довідки, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області вбачається, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в управління його спадковим майном вступила його дружина [PERSON] , яка доглядала житловий будинок, обробляла земельну ділянку. У відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР суд розцінює такі дії вказаної особи як вступ у фактичне володіння і управління спадковим майном, тобто приходить до висновку, що така особа вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини. Підсумовуючи, суд вважає, що належне спадкодавцю [PERSON] спадкове майно, в тому числі право на 1/6 частку спірного будинковолодіння, що належало йому як члену колгоспного двору, успадкувала саме його дружина [PERSON] . Таким чином, [PERSON] (матір позивачок) стала фактичними власником 1/3 частки спірного будинковолодіння (1/6 частка як члена колгоспного двору + 1/6 частка, яку успадкувала в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] ). [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . До складу даної спадщини входило право на 1/3 частки спірного будинковолодіння, що за адресою: [ADDRESS] . Згідно матеріалів справи, після смерті [PERSON] саме її дочка [PERSON] (матір позивачок), як спадкоємець першої черги спадкування за законом прийняла спадщину, і отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається із права на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП ім. Ів. Франка Крукеницька сільська рада Мостиського району Львівської області, розміром 0,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Інших спадкоємців першої черги спадкування за законом, які б прийняли спадщину судом не встановлено. Тобто, суд вважає, що належне спадкодавиці [PERSON] майно, в тому числі 1/3 частку у спірному будинковолодінні, успадкувала саме [PERSON] . Таким чином, [PERSON] стала фактичним власником 2/3 частки (1/6 частки, як члена колгоспного двору + 1/6 частки, яку успадкувала після смерті [PERSON] + 1/3 частки, яку успадкувала після смерті [PERSON] ) спірного будинковолодіння. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (матері позивачок). До складу даної спадщини входило право на 2/3 частки спірного будинковолодіння, що за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавиця [PERSON] за життя своїм майном не розпорядилася, заповіту не склала. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Із копії спадкової справи №27/2023, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , вбачається, що, спадщину померлої прийняла її дочка [PERSON] . На ім`я [PERSON] як спадкоємиці майна [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна померлої. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з права на земельну частку (пай), яка перебуває у власності КСП ім. Ів. Франка, Крукеницької сільської ради Мостиського району Львівської області, розміром 0,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Інші можливі спадкоємці, а саме [PERSON] , дочка спадкодавиці [PERSON] , заявила про відмову від належної їй частки у спадщині, яка б належала такій за законом, після смерті останньої, що стверджується матеріалам спадкової справи за №27/2023. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При цьому, нотаріусом позивачці [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину на дане спадкове майно - частину спірного житлового будинку. Нотаріус роз`яснив позивачці [PERSON] можливість реалізації права на спадкування даного житлового будинку або його частини в судовому порядку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватися з 1 січня 2013 року. З 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність належних правовстановлюючих документів на спірний будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за вищевказаною адресою та через належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» право позивачок на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку, у зв`язку з чим такі звернулися до суду із вказаним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON] серії [NUMBER] від 03.01.1995р.; копією повторного свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON] серії [NUMBER] від 08.05.2025р.; копією свідоцтва про смерть спадкодавиці [PERSON] серії [NUMBER] від 13.01.2004р.; копією свідоцтва про смерть спадкодавиці [PERSON] серії [NUMBER] від 01.05.2023р.; копією довідки №425 від 30.06.2023р.; копією довідки №225 від 12.09.2025р.; копією довідки №424 від 30.06.2023р.; копіями сторінок із спадкової справи за №27/2023, заведеної після смерті [PERSON] яка померла [INFO] ; випискою із по господарської книги по селу Острожець, - про суспільну групу двору та склад його членів станом з 01.04.1988 по 15.04.1991р.; листом-повідомленням нотаріуса про відмову у оформленні спадкових прав на спірне будинковолодіння від 05.12.2023 №121/01-16; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №83135955 від 04.11.2025р. (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №83135958 від 04.11.2025р. (заповіти/спадкові договори); інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №83135977 від 04.11.2025р. (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №83135981 від 04.11.2025р. (заповіти/спадкові договори); копією технічного паспорта на спірне будинковолодіння; копіями паспортів позивачок; копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00025840047 від 04.03.2020р., з якого вбачається, що 20 лютого 1594р. виконавчим комітетом Крукеницької сільської ради Мостиського району Львівської області складено актовий запис №3 про шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 06.08.1977р., згідно якого [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] , 06.08.1977р. уклали шлюб в Крукеницькій сільській Раді Мостиського бюро ЗАГС; копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 23.05.1981р.; копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 11.09.2001р., згідно якого [PERSON] , [INFO] , після одруження змінила прізвище на « [PERSON] »; копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 24.11.1979р.; копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00042850076 від 22.12.2023р., з якого вбачається, що 15 червня 2002р. виконавчим комітетом Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області складено актовий запис №9 про шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; та іншими матеріалами справи. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачкою [PERSON] права власності на 5/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (1/6 частка як члена колгоспного двору + 2/3 частка, яку успадкувала в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] ), а за позивачкою [PERSON] - 1/6 частку такого житлового будинку як члена колгоспного двору.

Outcome: approved