Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

28 червня 2023 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна між подружжям, якою просив суд : визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] незавершений будівництвом житловий будинок, загальною площею 103,92 кв.м., що розташований на земельній ділянці, з кадастровим номером: 3220880902:05:007:0300 за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Безуглівка та земельну ділянку площею 0,0602 га, кадастровий номер 3220880902:05:007:0300; визнати частину незавершеного будівництвом житлового будинку, загальною площею 103,92 кв.м., що розташований на земельній ділянці, з кадастровим номером: 3220880902:05:007:0300 за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Безуглівка та частину земельної ділянки площею 0,0602 га, кадастровий номер 3220880902:05:007:0300 розташовані за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Безуглівка на праві власності за [PERSON] .. Вимоги обґрунтовано тим, що сторони 15 листопада 2019 року зареєстрували шлюб. 16 червня 2021 року, у період сумісного проживання, перебуваючи в шлюбі, сторони на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, придбали за спільні грошові кошти, земельну ділянку площею 0,0602 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Безуглівка (кадастровий номер земельної ділянки: 3220880902: 05:007:0300), з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господар-ських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вартість земельної ділянки за договором становить 716 030 грн. 00 коп. Реєстрацію права власності на дану земельну ділянку, шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, було здійснено на ім`я відповідачки [PERSON] 16 червня 2021 року, під час перебування сторін у шлюбі, в інтересах сім`ї, але від імені [PERSON] був укладений Договір доручення №НАЗ-43/16062021. Предметом даного договору є організація будівництва об`єкту нерухомості, а саме - індивідуального житлового будинку, будівництво якого здійснюється за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Безуглівка, кадастровий номер : 3220880902:05:007:0300. Згідно п.2 додатку 4 до договору доручення № НАЗ-43/16062021 від 16 червня 2021 року вартість незавершеного будівництвом об`єкту нерухомості за договором складає 1 378 290 грн. 00 коп. Таким чином, під час шлюбу сторонами було набуто у спільну сумісну власність земельну ділянку на якій збудовано будинок, що станом на день подання позову є об`єктом незавершеного будівництвом, що підлягає поділу. Загальна вартість спільного сумісного майна подружжя складає 2 121 340 грн. 20 коп. Відповідачка відмовилась вводити будинок в експлуатацію та оформити належним чином право власності на новозбудований об`єкт нерухомості. Від укладення договору про поділ спільного сумісного майна подружжя [PERSON] відмовилась. З огляду на викладене, єдиним можливим способом захисту порушеного права позивача є звернення до суду з відповідним позовом (т. 1 а.с. 1-4). Ухвалою суду від 14 липня 2023 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання з викликом і повідомленням. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для їх реалізації. 17 жовтня 2023 року представник відповідача за первісним позовом [PERSON] подав відзив, за змістом якого [PERSON] просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Представник відповідача зазначив, що сторони мали спільний побут та бюджет з лютого 2017 року, тобто до того, як їх шлюб був офіційно зареєстрований. Однак, відповідач не погоджується із тим, що все вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, придбане за спільні кошти та в інтересах сім`ї. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що свідчить про перебування сторін в близьких стосунках як мінімум з квітня 2019 року. Зазначене є підставою для того, щоб встановити факт проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу задовго до того, коли шлюб було зареєстровано офіційно. Факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 2017 року підтверджується листуванням між сторонами у месенджері WhatsApp, спільними фото-світлинами, поясненнями свідків, квитанціями про сплату за комунальні послуги, інші товари, послуги, що придбавались в спільних інтересах. 13 липня 2019 року, тобто у період коли [PERSON] була вагітна, подружжя за спільні грошові кошти та в інтересах сім`ї придбало автомобіль марки Skoda, моделі Octavia, 2013 року виписку, державний номерний знак [NUMBER] , що був зареєстрований на [PERSON] . Незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 103,92 кв.м., що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером : 3220880902:05:007:0300, що розташований за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Безуглівка не є спільною сумісною власністю сторін, оскільки грошові кошти, що сплачувались за Договором доручення №НАЗ-43/16062021 на організацію будівництва зазначеного будинку у загальному розмірі 1 378 290 грн. 20 коп. є особистою власністю [PERSON] , що підтверджується платіжними квитанціями, а тому позивач будь-якого відношення до цих грошових коштів не має. Також зазначене підтверджується листом АТ КБ «ПриватБанк» за №20.1.0.0.0/7230816/25209 від 25 серпня 2023 року, копією заяви [PERSON] (матері відповідача), розпискою від 16 червня 2021 року про отримання [PERSON] у позику грошових коштів від [PERSON] у розмірі 10 000 доларів США для придбання будинку та копією розписки від 30 березня 2023 року, відповідно якої батько відповідача [PERSON] погасив заборгованість [PERSON] . У відповідь на адвокатський запит АТ КБ «ПриватБанк» листом за № 20.1.0.0.0/7-230816/25209 від 25 серпня 2023 року повідомлено, що для проведення платежів за Договором доручення №НАЗ-43/16062021 банк просив [PERSON] надати письмову згоду чоловіка використовувати його кошти та договір щодо купівлі - продажу нерухомості. У відповідь, клієнткою було надано запитувані документи, а також заяву від [PERSON] про дарування [PERSON] грошових коштів у сумі 1 000 000 грн. 00 коп., копію яких надано банком. Отже, за спільні кошти подружжя купувалась лише земельна ділянка, що підтверджено заявою позивача від 16 червня 2021 року, а грошові кошти за договором на будівництво індивідуального житлового будинку є особистими коштами відповідача, оскільки отримані нею у подарунок від матері та позику (т. 1 а.с. 96-102). 17 жовтня 2023 року представник відповідача за первісним позовом адвокат Самох М.Ю. подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна між подружжям, яким просив суд : встановити факт проживання однією сім`єю (у фактичних шлюбних відносинах) без реєстрації шлюбу [PERSON] разом із [PERSON] в період з лютого 2017 року по день реєстрації шлюбу, тобто по 15 листопада 2019 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб марки Skoda, моделі Оctavia за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки Skoda, моделі Оctavia, 2013 року випуску, № кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; визнати особистою приватною власністю [PERSON] на незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 103,92 кв.м., що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: 3220880902:05:007:0300 за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Безуглівка. В обґрунтування позовних вимог представник зазначив, що 15 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, [INFO] у сторін народився син [PERSON] [INFO] , тобто у період коли сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу (вели спільний побут та господарство, мали спільний бюджет), а відповідач була вагітна їх спільним сином, подружжя за спільні грошові кошти та в інтересах сім`ї придбано автомобіль марки Skoda, моделі Octavia, 2013 року виписку, державний номерний знак [NUMBER] , що був зареєстрований на [PERSON] АТ КБ «ПриватБаню», своїм листом № 20.1.0.0.0/7-230816/25209 від 25 серпня 2023 року повідомило, що для проведення платежів на суму 1243190 грн. 20 коп. та 716030 грн. 00 коп. банк просив [PERSON] надати письмову згоду чоловіка використовувати його грошові кошти та договір щодо купівлі нерухомості. У відповідь, було надано запитувані документи, а також заяву від [PERSON] про дарування [PERSON] грошових коштів у сумі 1 000 000 грн. Таким чином, враховуючи те, що грошові кошти у розмірі 1 000 000 грн. були отримані [PERSON] у дар від матері, вони є особистими грошовими коштами позивача, а не спільними грошовими коштами подружжя. Щодо розписки від 15 червня 2021 року, то зазначеним документом підтверджується, що [PERSON] (особисто, не в інтересах сім`ї) 10 червня 2021 року взяла у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США для придбання у власність будинку та зобов`язалась повернути таку ж суму грошових коштів до 01 квітня 2023 року. У свою чергу, розпискою від 30 березня 2023 року підтверджується факт того, що батько [PERSON] , [PERSON] у повному обсязі за особисті грошові кошти погасив позику перед [PERSON] замість своєї доньки, повернувши позикодавцю грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США. Погашення боргового зобов`язання позивача здійснювалось її батьком у зв`язку із тим, що в [PERSON] були відсутні особисті грошові кошти у такому значному розмірі, та враховуючи те, що борг був особистим зобов`язанням [PERSON] , в свою чергу відповідач зазначену позику не погашав. Щодо письмової згоди чоловіка використовувати його грошові кошти, то дійсно 16 червня 2021 року [PERSON] була складена заява, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старухіною В.В. відповідно якої, [PERSON] відомо про намір його дружини [PERSON] придбати земельну ділянку площею 0,0602 га з кадастровим номером 3220880902:05:007:0300, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Безуглівка. Зазначеною заявою він надав свою згоду на купівлю вказаного нерухомого майна на умовах та за ціну, які на власний розсуд може визначати відповідач. Отже, за спільні грошові кошти подружжя набувалась лише земельна ділянка, що й підтверджено заявою позивача від 16 червня 2021 року, а грошові кошти за договором на будівництво індивідуального житлового будинку є особистими грошовими коштами [PERSON] , оскільки отримані нею у подарунок та у позику від матері. На даний час будівництво житлового будинку загальною площею 103,92 кв.м. на земельній ділянці з кадастровим номером: 3220880902:05:007:0300 за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Безуглівка не завершене, об`єкт не прийнятий в експлуатацію, відповідно, право власності на нього за позивачем не зареєстроване. Щодо земельної ділянки площею 0,0602 з кадастровим номером 3220880902:05:007:0300, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Безуглівка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господар-ських будівель і споруд (присадибна ділянка), то позивач не заперечує того, що вона була придбана сторонами під час перебування позивача та відповідача у шлюбі за спільні грошові кошти. Однак, враховуючи те, що незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 103,92 кв.м. є особистою приватною власністю [PERSON] , то визнання вказаної земельної ділянки спільною сумісною власністю та визнання за відповідачем прав на частину зазначеної земельної ділянки призведе до порушення прав власності позивача на такий будинок, оскільки [PERSON] не зможе повною мірою реалізовувати своє право власності (зокрема, користуватись та розпоряджатись будинком) (т. 1 а.с. 142-187). 21 листопада 2023 року до суду від адвоката Драган Я.С. надійшла відповідь на відзив, згідно якої представник просила заперечення наведені у відзиві відхилити, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Також вказала, що відповідачем за первісним позовом до суду не надано жодного допустимого доказу, який би підтверджував факт проживання однією сім`єю до укладення шлюбу та доказів того, що транспортний засіб, який був придбаний позивачем до шлюбу за власні грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Заява матері відповідача за первісним позовом [PERSON] про дарування [PERSON] грошових коштів у розмірі 1 000 000 грн. 00 коп. не посвідчена нотаріально, що суперечить вимогам визначеним ч. 5 ст. 719 ЦК України. Крім того, що стосується розписки від 10 червня 2021 року про отримання грошових коштів від [PERSON] у розмірі 10 000 доларів США, то дана розписка сама по собі не є доказом того, що спірний будинок придбано за особисті грошові кошти відповідача та є її особистим майном. Позивачу не було відомо про дану розписку та такої потреби не було, оскільки будівництво велось за спільні грошові кошти подружжя. Також позивач не надавав дозвіл на укладення будь-яких договорів позики його дружиною. Зі змісту нотаріально посвідченої заяви позивача від 16 червня 2021 року слідує, що купівля-продаж нерухомого майна відповідає спільному волевиявленню та укладається в інтересах сім`ї. Шлюбний договір, договір користування майном, договір про поділ не укладався, а тому дана заява є доказом, що дане майно придбане в інтересах сім`ї та є спільним сумісним майном подружжя. Крім того, якщо проаналізувати договір доручення НА3-43/16062021 від 16 червня 2021 року, у ньому зазначені контактні дані позивача (телефон та електронна пошта) та наявна офіційна переписка з представником забудовника щодо укладання майбутнього договору. Перебуваючи у шлюбі, позивач постійно працював, отримував заробітну плату та вкладав кошти у будівництво будинку, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, виплачених за 2019, 2020, 2021 роки. У 2019 році позивач продав власну квартиру, таким чином у нього були кошти від продажу даної квартири, а також він отримав грошові кошти у розмірі 27 000 доларів США від своєї матері, що підтверджується договорами купівлі-продажу та розпискою. Крім того, відповідач приховав інформацію про платежі згідно додатку 4 до договору доручення, які були здійснені 16 листопада 2021 року та 06 липня 2022 року. Перераховував і батько позивача, [PERSON] на рахунок [PERSON] суму у розмірі 76 860 грн. на виплату останнього платежу за договором доручення, що підтверджується відповідною квитанцією від 06 липня 2022 року. В той же день відповідач перерахувала дані кошти на рахунок ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Євродім» за Договором № HA3-43/16062021 від 16 червня 2021 року. Відповідач приховала від суду інформацію, що разом із нотаріальною заявою про надання згоди на витрату спільних грошових коштів подружжя на придбання земельної ділянки та будівництво будинку, позивач також надавав відомості про свої доходи, в тому числі з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, виплачених за 2019, 2020 роки (т.1 а.с. 188-196). Ухвалою суду від 22 листопада 2023 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту та поділ спільного сумісного майна подружжя було залишено без руху та надано строк позивачу для усунення недоліків. 11 грудня 2023 року до суду від представника відповідача за первісним позовом адвоката Самох М.Ю. надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно яких представник просила відмовити у задоволені заяви [PERSON] (т. 2 а.с. 11-14). 13 лютого 2024 року до суду від представника позивача за первісним позовом адвоката Драган Я.С. надійшли письмові заперечення на заперечення на відповідь на відзив, згідно яких представник просила заперечення наведені у запереченні на відповідь на відзив відхилити та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (т. 2 а.с. 58-65). Ухвалою суду від 17 червня 2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту та поділ спільного сумісного майна подружжя об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. 23 липня 2024 року до суду від представника позивача за первісним позовом адвоката Драган Я.С. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, якою представник просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] , оскільки у зустрічній позовній заяві відповідач зазначає, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 2017 року за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , однак дана інформація не відповідає дійсності, оскільки за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не міг проживати в даній квартирі з лютого 2017 року, оскільки дана квартира була придбана у власність її матері лише 30 серпня 2017 року. Щодо спільного проживання у матері позивача за первісним позовом представник вказав, що у матері [PERSON] немає і не було у власності квартири [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, з довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] слідує, що з 2018 року вона мешкала за адресою: [ADDRESS] . Таким, чином [PERSON] не надала жодного належного та допустимо доказу проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у вказаний період. Щодо автомобіля Skoda Octavia 2013 року виписку, державний номерний знак [NUMBER] представник вказав, що дане авто було придбане 20 червня 2019 року відповідно договору купівлі - продажу автомобіля в Італії, до реєстрації шлюбу, за особисті грошові кошти відповідача за зустрічним позовом, що були отримані ним від продажу попереднього автомобіля, який був зареєстрованим на його матір. Позивачкою за зустрічним позовом не надано доказів, що дане авто було придбане за спільні грошові кошти з відповідачем та доказів, що в даний період часу вони проживали як сім`я з наявним спільним бюджетом та веденням побуту. Щодо визнання незавершеного будинку, що розташований за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Безуглівка особистою власністю [PERSON] представник зазначив, що [PERSON] є власником на папері незавершеного будівництвом будинку, оскільки як земельна ділянка так і будівництво будинку здійснювалось у шлюбі за спільні кошти, а отже і незавершений будівництвом будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а не її особистою власністю. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] вважає, що додані докази до зустрічної позовної заяви, такі як лист АТ КБ «Приват Банк» від 25 серпня 2023 року разом з доданими документами (копія розписки від 10 червня 2021 року, копія розписки від 30 березня 2023 року) є неналежними доказами. На підтвердження того, що [PERSON] будувала будинок за власні кошти вона надає заяву матері [PERSON] . Однак дана заява не була завірена нотаріально, як цього вимагають приписи ст. 717, 718, 719 ЦК України. Також сама по собі розписка від 10 червня 2021 року про отримання від [PERSON] грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США не є доказом того, що спірний будинок набуто за особисті грошові кошти відповідача та є її особистим майном. Не надавався і дозвіл позивача, як чоловіка, на укладення будь-яких договорів позики, що є обов`язковим при отриманні позик одним із подружжя у шлюбі (т. 2 а.с. 89-98). Ухвалою суду від 03 березня 2025 року клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Драган Я.С. про витребування доказів задоволено. Ухвалою суду від 03 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін. В судове засідання представник позивача за первісним позовом та позивач не з`явилися про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До початку розгляду справи представник позивача за первісним позовом Драган Я.С. подала заяву, якою розгляд справи просила проводити у її відсутність, первісні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] просила відмовити. В судове засідання відповідач за первісним позовом та його представник не з`явились про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача за зустрічним позовом адвоката Самох М.Ю. до суду надійшла заява, згідно якої представник просив розгляд справи поводити у його відсутність, у задоволені первісного позову [PERSON] відмовити у повному обсязі, зустрічну позовну заяву задовольнити. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи з наявними в ній доказами, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановле-ному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що 15 листопада 2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, внаслідок чого подружжю було присвоєно спільне прізвище - [PERSON] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого 15 листопада 2019 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (т.1 а.с.5). [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Наведене підтверджується свідоцтвом про народження виданим 24 січня 2020 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Централь-ного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (т.1 а.с.103). Вказані обставини визнаються і не заперечуються сторонами. Згідно ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також судом встановлено, що 28 вересня 2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності на транспортний засіб «SKODA OCTAVIA», 2013 року народження, номер [NUMBER] . Наведене підтверджується відповіддю на адвокатський запит Головного сервісного центру МВС № 31/1347АЗ-18163-2023 від 18 серпня 2023 року (т.1 а.с. 152). 16 червня 2021 року [PERSON] придбала земельну ділянку з кадастровим номером 3220880902:05:007:0300, площею 0,0602 гектарів з цільовим призначенням для будівниц-тва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в селі Безуглівка Бориспільського району Київської області. Наведене підтверджується копією договору купівлі-продажу від 16 червня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старухіною В.В., зареєстрованого в реєстрі за №897 та копією Витягу з Державного реєстру правочинів за № НВ-9922725712023 (т.1 а.с.6-9). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 261980782 від 17 червня 2021 року власником земельної ділянки з кадастровим номером 3220880902:05:007:0300 є [PERSON] (т. 1 а.с. 10 на звороті). Крім того, 16 червня 2021 року [PERSON] уклала з ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Євродім» договір доручення № НАЗ-43/16062021 на організацію будівництва об`єкта нерухомості індивідуального житлового будинку загальною площею 103,92 кв.м., за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Безуглівка, на земельній ділянці з кадастровим номером 3220880902:05:007:0300 (т. 1 а.с. 11-25). Пунктом 1.1. зазначеного договору визначено, що за цим договором довіритель доручає, а Повірений зобов`язується здійснити від імені та за рахунок довірителя певні юридичні дії, а саме: - організувати будівництво об`єкта нерухомості на умовах, передбачених п.п. 1.2 - 1.5. договору; - здійснити відповідні розрахунки, пов`язані з виконанням умов цього договору; - підписувати від імені довірителя документи, необхідні для виконання цього договору. Відповідно п.п. 1.2. договору, об`єктом нерухомості за цим договором є індивідуальний житловий будинок, будівництво якого буде здійснюватися за визначеною у додатку 4 до договору адресою, план земельної ділянки міститься у додатку № 1 до договору. Згідно п.п. 1.5. договору, вартість організації будівництво об`єкта нерухомості за Договором визначається у додатку № до цього договору. За змістом п. 2 додатку 4 до договору доручення № HA3-43/16062021 від 16 червня 2021 року, вартість об`єкта нерухомості за договором складає 1 378 290,20 грн., що станом на дату укладання договору за погодженим сторонами курсом 27,02 дорівнює 51 000 доларів США. Пунктом 4 додатку 4 до договору доручення № HА3-43/16062021 від 16 червня 2021 року визначено, що винагорода повіреного за договором складає 27 020 грн., що за погодженим сторонами курсом 27,02 дорівнює 1 000 доларів США. 16 червня 2021 року [PERSON] , через касу виділення АТ КБ «ПриватБанк», здійснила наступні платежі : - на суму 1 243 190,2 грн. (платіж за договором доручення № HA3-43/16062021 на організацію будівництва об`єкта нерухомості - індивідуального житлового будинку загальною площею 103,92 кв.м., за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Безуглівка, кадастровий номер земельної ділянки - 3220880902:05:007:0300). Зазначений платіж здійснювався на рахунок ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «ЄВРОДІМ» (код ЄДРПОУ - 41275893). Наведене підтверджується копією квитанції №0.0.2163494986.1 від 16 червня 2021 року (т. 1 а.с. 170). - на суму 27 020 грн. (винагорода повіреного за надані послуги згідно з договором доручення № HAЗ-43/16062021 від 16 червня 2021 року). Зазначений платіж здійснювався на рахунок ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «ЄВРОДІМ» (код ЄДРПОУ - 41275893). Наведене підтверджується квитанцією № 0.0.2163502421.1 від 16 червня 2021 року (т. 1 а.с. 171). Наведене також підтверджується копією листа АТ КБ «Приватбанк» від 25 серпня 2023 року (т. 1 а.с. 173). Згідно акта №1 від 03 грудня 2022 року до договору доручення № НАЗ-43/16062021 про приймання об`єкту нерухомості довірителем за адресою: Київська область, Бориспіль-ський район, с. Безуглівка, кадастровий номер земельної ділянки 3220880902:05:007:0300 встановлено, що довіритель [PERSON] приймає представлений об`єкт нерухомості, що розташований за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Безуглівка, кадастровий номер земельної ділянки 3220880902:05:007:0300, будівництво здійснено належним чином. Порушень державних будівельних норм не виявлено, роботи виконано у повному обсязі, сторони претензій один до одного не мають (т. 1 а.с. 88). Відповідно висновку судового експерта №231 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження складеного 04 вересня 2023 року ТОВ «Науково-технічного центру «Будівельна експертиза», на замовлення [PERSON] встановлено, що об`єкт за адресою: Київська область, Бориспільский район, с. Безуглівка, кадастровий номер земельної ділянки 3220880902:05:007:0300 є об`єктом незавершеного будівництва (нерухомою річчю). Ступінь будівельної готовності незавершеного будівництва об`єкта складає 95% (т. 1 а.с. 68-87). Право власності на вищевказаний об`єкт незавершеного будівництва не зареєстровано. Докази протилежного суду не надано. Встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] не заперечує того факту, що земельна ділянка з кадастровим номером 3220880902:05:007:0300, яка розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район с. Безуглівка, придбана сторонами за спільні грошові кошти в період перебування у шлюбі. Наведене підтверджується відомостями, які містяться у зустрічній позовній заяві (т. 1 а.с. 148). Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. З огляду на це, позовні вимоги [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки площею 0,0602 га, кадастровий номер 3220880902:05:007:0300, яка розташована за адресою: Київська область, Бориспіль-ський район, село Безуглівка та про визнання частини цієї земельної ділянки на праві власності за [PERSON] , - підлягають задоволенню. Щодо вимог [PERSON] про визнання будинку, розташованого в с. Безуглівка Бориспіль-ського району Київської області спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, а також вимог [PERSON] про визнання цього майна особистою приватною власністю, суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 та 7 ст. 41 Конституції України, ч. 1 та 5 ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначе-них Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)). Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Відповідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, чоловіка, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 468/935/18-ц та від 09 грудня 2020 року у справі № 359/2582/17. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.4 ст. 65 СК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростуван-ня презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». [PERSON] не доведено і в матеріалах справи відсутні належні докази того, що вона здійснила платежі за договором доручення № HA3-43/16062021 на організацію будівництва об`єкта нерухомості - індивідуального житлового будинку загальною площею 103,92 кв.м., розташованого за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Безуглівка, на земельній ділянці з кадастровим номером 3220880902:05:007:0300 за її особисті грошові кошти або в період коли шлюбно - сімейні відносини між сторонами були припинені та ці дії вчинялись не в інтересах сім`ї. Поряд з цим, в зустрічній позовній заяві [PERSON] не заперечувала та зазначала, що договір доручення № HA3-43/16062021 від 16 червня 2021 року був нею укладений в період шлюбу (т.1 а.с.146). [PERSON] , на твердження [PERSON] про те, що вона будувала спірний будинок за власні грошові кошти, отримані від матері [PERSON] на підставі договору дарування валютних цінностей зазначив, що такий правочин мав бути укладений в письмовій формі і завірений нотаріально, однак таких вимог законодавства сторонами договору не дотримано. З огляду на це він стверджує про неможливість вважати придбане за рахунок таких грошових коштів майно особистою власністю [PERSON] .. Відповідно ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У свою чергу недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення договору відповідно ст.220 ЦК України тягне за собою визнання такого договору нікчемним. Посилання [PERSON] на те, що кошти у розмірі 1 000 000 грн. 00 коп., витрачені на спірний житловий будинок, є її особистою приватною власністю, оскільки отримані нею в дарунок від матері [PERSON] , суд оцінює критично та відхиляє, оскільки наявний у матеріалах справи договір дарування, всупереч вимог ст. 719 ЦК України, не був нотаріально посвідченим та, в силу вимог ст. 220 ЦК України, є нікчемним, а отже не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження вищенаведених тверджень [PERSON] .. Крім того, суд відхиляє посилання [PERSON] щодо копії розписки від 10 червня 2021 року про отримання нею в борг від [PERSON] грошових коштів в розмірі 10 000,00 доларів США, оскільки до суду не надано жодних доказів використання запозичених грошових коштів саме для здійснення оплати за вищенаведеним договором доручення № HA3-43/16062021, як то : квитанції про здачу цієї суми до пункту обміну валюти, отримання певної грошової суми у гривні та внесення цих коштів того ж дня в рахунок оплати договірних зобов`язань, укладених [PERSON] зТОВ «Будівельно-інвестиційна група «ЄВРОДІМ». Таким чином, враховуючи встановлену законодавством презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність, суд дійшов висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою : Київська область, Бориспільський район, село Безуглівка, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки фактично збудований за час шлюбу, за спільні грошові кошти та працею подружжя, і згідно висновку судового експерта за № 231 складеного 04 вересня 2023 року за результатами проведення будівельно-технічного дослідження складеного ТОВ «Науково-технічного центру «Будівельна експертиза», об`єкт є незавершеним будівництвом, ступінь готовності якого становить 95 %. Матеріали справи не містять доказів, що будівництво спірного об`єкта нерухомості здійснювалося за особисті кошти відповідача за первісним позовом [PERSON] . Таким чином, доводи відповідача за первісним позовом про те, що об`єкт незавершеного будівництва не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя є без підстав-ними та такими, що спростовуються матеріалами справи. З огляду на вказане, суд вважає наявними підстави для задоволення первісного позову та визнає спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] незавершений будівництвом житловий будинок, загальною площею 103,92 кв.м., що розташований на земельній ділянці, з кадастровим номером: 3220880902:05:007:0300 за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Безуглівка та земельну ділянку площею 0,0602 га, кадастровий номер 3220880902:05:007:0300; У зв`язку з цим, суд визнає за сторонами право власності кожного по частині на незавершений будівництвом житловий будинок, загальною площею 103,92 кв.м. та на земельну ділянку площею 0,0602 га з кадастровим номером 3220880902:05: 007:0300, що знаходяться за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Безуглівка. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] в частині вимог про встановлення факту спільного проживання як подружжя без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя, суд зазначає наступне. Відповідно ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно ст. 74 СК України (у редакції Закону України від 22 грудня 2006 року № 524-V) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. При застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактично шлюбних відносинах, необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склались відносини, що притаманні подружжю (пункт 20 постанови за № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Таким чином, для визнання майна спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі (далі - фактичне подружжя) за статтею 74 СК достатньо довести факт проживання сторін однією сім`єю без шлюбу та факт придбання спірного майна у цей період. У разі встановлення цих фактів майно буде вважатись таким, що є об`єктом спільної сумісної власності фактичного подружжя та підлягає поділу між ними за правилами поділу майна осіб, що перебувають у зареєстрованому шлюбі (глава 8 СК). При цьому презумпція набуття фактичним подружжям майна у спільну сумісну власність застосовується і у випадку, якщо один з фактичного подружжя не мав з поважних причин самостійного заробітку (стаття 60 СК). Але презумпція статусу спільного майна не позбавляє одного з фактичного подружжя (як і тих, хто перебуває у зареєстрованому шлюбі) доводити факт придбання спірного майна за рахунок інших джерел та віднесення його до особистої власності за правилами статті 57 СК. Таким чином із системного аналізу указаних норм слідує, що ст. 74 СК України поширює-ться на правовідносини між чоловіком та жінкою, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах і не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, і для визнання майна, прид-баного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). [PERSON] стверджує, що в період з лютого 2017 року до моменту реєстрації шлюбу (15 листопада 2019 року) проживала з [PERSON] як сім`я без реєстрації шлюбу. В обґрунтування наведеного зазначила, що сторони спільно проживали за адресами : [ADDRESS] (квартира матері позивача, де сторони проживали в більшості у будні дні з лютого 2017 року по кінець квітня 2019 року) та [ADDRESS] (квартира матері відповідача, де сторони проживали частіше на вихідних з лютого 2017 року по квітень 2019 року). Починаючи з травня 2019 року сторони, на постійній основі, проживали за адресою : [ADDRESS] . Факт проживання з лютого 2017 року також підтверджується листуванням між сторонами у менеджері WhatsApp, спільними фотосвітлинами. Разом з тим, [PERSON] зазначив, що мав з [PERSON] інтимні стосунки, вони періодично зустрічались та проводили час разом, однак категорично заперечив факт спільного проживання з [PERSON] з лютого 2017 року однією сім`єю. Повідомив суду, що сам по собі факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце установлені відносини, які приманні подружжю. На підтвердження цих доводів [PERSON] подав до суду Акт про фактичне проживання осіб за адресою: [ADDRESS] , складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та головою ОСББ «Контрі Хаус» Синиця І.В. та засвідченого їх підписами, за змістом якого [PERSON] не проживала разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] в період з лютого 2017 року по листопад 2019 року. [PERSON] в даний період часу за даною адресою проживав сам (т. 2 а.с. 69). Крім того, посилання [PERSON] на спільне проживання з [PERSON] однією сімєю з лютого 2017 року за адресою [ADDRESS] спростовуються матеріалами справи, оскільки дана квартира придбана [PERSON] лише 30 серпня 2017 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №200816928 від 18 лютого 2020 року (т. 2 а.с. 100-101). Згідно Довідки від 23 липня 2018 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи встановлено, що фактичне місце проживання [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) [ADDRESS] (т. 2 а.с. 104). Також встановлено, що квартира [ADDRESS] не перебувала у власності матері позивача за первісним позовом [PERSON] . Наведене підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 365508599 від 12 лютого 2024 року (т. 2 а.с. 102-103). Згідно ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наявні в матеріалах справи фотосвітлин, які приєднані [PERSON] до позову, на переконання суду, не можуть свідчить про факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з лютого 2017 року, оскільки самі по собі світлин, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією, наведеною у постановах Верховного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16 та від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16. З огляду на вказане, суд звертає увагу на те, що матеріали справи, всупереч вимог ст. 76-81 ЦПК України, не містять жодних доказів на підтвердження тверджень [PERSON] про : спільне проживання однією сім`єю разом з [PERSON] за адресою : [ADDRESS] з лютого 2017 року та того, що з травня 2019 року сторони на постійній основі проживали як сім`я за адресою : [ADDRESS] . Відтак, дані твердження є безпідставними та такими, що не підтверджені належними доказами. У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі за №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти : спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки». Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. З огляду на вказане, суд зауважує, що сам по собі факт перебування [PERSON] та [PERSON] у близьких та дружніх стосунках як чоловіка та жінки з лютого 2017 року по 15 листопада 2019 року, що ними не заперечується, не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період разом саме як сім`я, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки [PERSON] належить надати суду докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, тощо. Однак, всупереч наведеному та вимог ст. 76-81 ЦПК України, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження тверджень [PERSON] про те, що сторони взагалі проживали разом та, тим паче, як одна сім`я, доказів того що у них з [PERSON] був спільний бюджет, вони спільною працею за накопичені грошові кошти набували майно в інтересах сім`ї для спільного користування (а саме автомобіль «SKODA OCTAVIA», 2013 року народження, №куз. [NUMBER] ), несли спільні витрати на його утриман-ня, спільно укладали договори, організовували будівництво спірного будинку, мали спільний побут, вели господарство, мали домовленості щодо прав та обов`язків, які засвідчують реальність сімейних відносин. Зважаючи на встановлені вище обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу разом із [PERSON] в період з лютого 2017 року по день реєстрації шлюбу, тобто по 15 листопада 2019 року. У зв`язку з цим,майно, набуте [PERSON] в період з лютого 2017 року по 15 листопада 2019 рік, а саме : транспортний засіб марки Skoda, моделі Оctavia, 2013 року випуску, №кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі. Відтак, суд приходить переконання, що дане майно, в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, є особистою приватною власністю [PERSON] . Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Підсумовуючи наведене суд вважає наявними підстави для відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про встановлення факту та поділ спільного сумісного майна подружжя, та вважає за можливе вимоги [PERSON] за первісним позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 133 та ч. 1, п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 13420 грн. 00 коп. Наведене підтверджується квитанцією від 23 червня 2023 року (т. 1 а.с. 36). У зв`язку з задоволенням вимог [PERSON] за первісним позовом, суд вважає за необхідне понесені витрати по сплаті судового збору стягнути з [PERSON] на його користь. У зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову [PERSON] сплачений нею судовий збір відноситься на її рахунок та не підлягає стягненню з [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved