Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

07 жовтня 2025 року позивач ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № 71757689 від 24 березня 2025 року у сумі 17 358 гривень 54 копійки, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 9 824 гривні 45 копійок, заборгованості за відсотками у сумі 1 875 гривень 38 копійок, комісії 550 гривень, пені 0 гривень та з відсотків нарахованих за понадстрокове користування у сумі 5 108 гривень 71 копійка (а. с. 1-3 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 24 березня 2025 року між відповідачкою та ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» було укладено кредитний договір № 71757689, за умовами якого відповідачці було надано кредит у сумі 11 000 гривень, строком на 7 днів (з 24 березня 2025 року по 30 березня 2025 року), зі сплатою фіксованої ставки у розмірі 0,142 % щоденно на залишок заборгованості за тілом кредиту, комісії за надання кредиту % від суми наданого кредиту (550 гривень). Зазначено, що в подальшому строк дії договору неодноразово продовжувався (до 22 квітня 2025 року), а процентна ставка змінена з 0,142 % на 1%. Вказано, що позивачем вимоги договору виконано в повному обсязі, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідачки № [NUMBER] , натомість остання свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, у зв`язку з чим за нею рахується заборгованість у сумі 17 358 гривень 54 копійки, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 9 824 гривні 45 копійок, заборгованості за відсотками у сумі 1 875 гривень 38 копійок, комісії 550 гривень, пені 0 гривень та з відсотків нарахованих за понадстрокове користування у сумі 5 108 гривень 71 копійка та яку позивач прохає суд стягнути з відповідачки разом із судовим збором 2 422 гривні 40 копійок та 4 500 гривень витрат на правову допомогу. Ухвалою суду від 13 жовтня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 42), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 25151/25-вих/2/204/4862/25 від 13 жовтня 2025 року (а. с. 43). Станом на дату розгляду справи відзив на позовну заяву до суду не надходив. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 24 березня 2025 року між [PERSON] та ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» укладено договір позики № 71757689 від 24 березня 2025 року (а. с. 11-18 та на звороті), за умовами якого позикодавець надає позичальниці у власність грошові кошти у сумі 11 000 гривень, на погоджений умовами договору строк (7 днів), шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальниці із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальниці, а позичальниця зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму 0,142 % (фіксована) від суми позики та комісію за надання кредиту 5 % від суми наданого кредиту (550 гривень). У вказаному договорі ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] узгодили суму кредиту, реальну річну процентну ставку, види платежів, загальну вартість кредиту (а. с. 11-18 та на звороті). 30 березня 2025 року між [PERSON] та ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» укладено додаткову угоду № 14585074 до вищевказаного договору (а. с. 19 та на звороті), відповідно до якої, позикодавець продовжує строк кредитування на 7 днів (до 06 квітня 2025 року), денну проценту ставку з 0,142 % на 1 % та суму комісії (700 гривень). Таким чином, орієнтовна загальна вартість кредиту становить 12 421 гривня 69 копійок. 05 квітня 2025 року між [PERSON] та ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» укладено додаткову угоду № 14634310 до вищевказаного договору (а. с. 21 та на звороті), відповідно до якої, позикодавець продовжує строк кредитування на 6 днів (до 12 квітня 2025 року), денну проценту ставку з 0,142 % на 1 %. Таким чином, орієнтовна загальна вартість кредиту становить 13 075 гривень 13 копійок. 12 квітня 2025 року між [PERSON] та ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» укладено додаткову угоду № 14691270 до вищевказаного договору (а. с. 23 та на звороті), відповідно до якої, позикодавець продовжує строк кредитування на 7 днів (до 19 квітня 2025 року), денну проценту ставку з 0,142 % на 1 %. Таким чином, орієнтовна загальна вартість кредиту становить 13 784 гривні 11 копійок. 19 квітня 2025 року між [PERSON] та ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» укладено додаткову угоду № 14746825 до вищевказаного договору (а. с. 25 та на звороті), відповідно до якої, позикодавець продовжує строк кредитування на 6 днів (до 22 квітня 2025 року), денну проценту ставку з 0,142 % на 1 %. Таким чином, орієнтовна загальна вартість кредиту становить 14 078 гривень 84 копійки. Відповідно до довідки ТОВ «ФК «Фінекспрес» від 21 серпня 2025 року № КД-000044507 (а. с. 27 на звороті) позивачем перераховано на картку № [NUMBER] , отримувачці [PERSON] 11 000 гривень. Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання за вищевказаним договором та додатковими угодами перед відповідачкою, натомість остання взяті на себе зобов`язання не виконує, своєчасно грошові кошти позивачу не повернула, відсотки не сплатила, у зв`язку з чим за нею утворилася заборгованість у сумі 17 358 гривень 54 копійки, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 9 824 гривні 45 копійок, заборгованості за відсотками у сумі 1 875 гривень 38 копійок, комісії 550 гривень, пені 0 гривень та з відсотків нарахованих за понадстрокове користування у сумі 5 108 гривень 71 копійка (а. с. 9 на звороті 10 на звороті). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Так, приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 3 Постанови про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, цифровий власноручний підпис власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом; Як вбачається зі змісту кредитного договору 71757689 від 24 березня 2025 року сторони узгодили те, що його підписання буде в електронному вигляді, в даному випадку шляхом введення одноразового ідентифікатора 24141 (а. с. 22), так само як і підписання додаткових угод: № 14585074 від 30 березня 2025 року 80473, № 14634310 від 05 квітня 2025 року 73014, №14691270 від 12 квітня 2025 року 58007, № 14746825 від 19 квітня 2025 року 03705. Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою не спростовано того, що вказаний кредитний договір нею був підписаний в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а отже остання погодилася зі всіма умовами та правилами даних договорів, умовами кредитування, графіком повернення, штрафами, пенею, відсотками за користування кредитними коштами. На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано відповідний розрахунок заборгованості, який не спростований відповідачкою ані змістовними запереченнями, ані окремим контррозрахунком, а тому при винесені рішення суд керується розрахунком позивача. З розрахунку вбачається, що після укладення договору відповідачка користувалася наданими банком кредитними коштами, та здійснювала погашення за вказаним кредитним договором (а. с. 9 на звороті 10 на звороті), проте, допустила систематичне прострочення погашення заборгованості по тілу кредиту, отже заборгованість винесена на прострочку. З огляду на викладене, враховуючи те, що банк виконав у повному обсязі вимоги закону щодо ознайомлення позичальника із паспортом споживчого кредиту, в якому вказані умови кредитування, що в свою чергу підтверджено відповідним підписом відповідачки при цьому остання, після укладення договору, користувалась наданими банком кредитними коштами, здійснювала часткове погашення заборгованості за наданим кредитом, проте допустила систематичне прострочення погашення заборгованості по кредиту, у зв`язку з чим станом на 25 серпня 2025 року має перед Банком заборгованість у загальному розмірі 17 358 гривень 54 копійки, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 9 824 гривні 45 копійок, заборгованості за відсотками у сумі 1 875 гривень 38 копійок, комісії 550 гривень, пені 0 гривень та з відсотків нарахованих за понадстрокове користування у сумі 5 108 гривень 71 копійка. Суд зазначає, що одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] було укладено кредитний договір, за яким позивачем було надано відповідачці грошові кошти у розмірі 11 000 гривень, на засадах строковості, поворотності, платності, а відповідачка зобов`язалася повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит, однак остання умови договору належним чином не виконує, а відтак право позивача порушено, та підлягає захисту у судовому порядку, яке він реалізував, звернувшись до суду, натомість відповідачка заявлені позивачем вимоги не спростувала. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню: заборгованість за кредитним договором № 71757689 від 24 березня 2025 року у сумі 17 358 гривень 54 копійки, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 9 824 гривні 45 копійок, заборгованості за відсотками у сумі 1 875 гривень 38 копійок, комісії 550 гривень, пені 0 гривень та з відсотків нарахованих за понадстрокове користування у сумі 5 108 гривень 71 копійка. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу у даній справі на підставі договору про надання правничої допомоги № 20-08/25 від 20 серпня 2025 року (а. с. 29-31 та на звороті), ордеру серії АХ № 1287255 від 03 вересня 2025 року (а. с. 35 на звороті) надавала адвокатка Ткаченко Юлія Олегівна, яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 2099 (а. с. 36). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокатом надано Витяг з Акту №1-МК приймання-передачі наданої правничої допомоги (а. с. 33) та акт приймання-передачі справ на надання правничої допомоги (33 на звороті 34 на звороті) на загальну суму 4 500 гривень. Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Також, Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зробила висновок про законність включення «гонорару успіху» адвоката до судових витрат і наголосила на необхідності визначення сторонами розумних меж такого гонорару. ВП ВС виходила із того, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом і клієнтом, у межах правовідносин, між якими й може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. Суд зазначив, що в контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх сумірність із ціною позову та складністю справи. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, враховуючи складність справи, зважаючи на обсяг і складність виконаної адвокатським об`єднанням роботи, виходячи з конкретних обставин справи, приймаючи до уваги заявлену позивачем ціну позову, співмірність та пропорційність понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, заявленого представником клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість стягнення з відповідачки на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 71757689 від 24 березня 2025 року у сумі 17 358 гривень 54 копійки, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 9 824 гривні 45 копійок, заборгованості за відсотками у сумі 1 875 гривень 38 копійок, комісії 550 гривень, пені 0 гривень та з відсотків нарахованих за понадстрокове користування у сумі 5 108 гривень 71 копійка. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідачку. На підставі викладеного,

Outcome: approved