Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог? ? У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінпром Маркет" (далі ТОВ "Фінпром Маркет") звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. Позов обгрунтовано тим, що 18.03.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (далі - ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів») та [PERSON] було укладено договір про надання коштів у кредит №71596881, який підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію», відповідно до умов якого, позикодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 13000 грн строком на 30 днів (з 18.03.2025 по 16.04.2025) зі сплатою процентів у розмірі 0,125% в день, комісії за надання кредиту 15%, а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кошти на умовах встановлених договором. Сторони встановили, що у разі порушення строків повернення кредиту позичальник сплачує кредитору 4% за понадстрокове користування кредитом на тіло кредиту за кожен день понадстрокового користування. 16.04.2025 року між позикодавцем та відповідачем укладено Додаткову угоду №14723495 до Договору позики №71596881, за умовами якої сторони домовились продовжити строк кредитування на 30 днів в результаті чого загальний строк кредитування змінився з 30 днів на 60 днів (до 16.05.2025 року) та змінити денну процентну ставку (фіксовану) з 0,125% на 1%. Однак, відповідач кредитні кошти не повернула у повному обсязі та не виконала інші грошові зобов`язання, тому у неї виникла заборгованість в розмірі 24709,75 грн, з яких: заборгованість за основною сумою боргу 12512,50 грн, заборгованість за процентами 4241,25 грн, заборгованість за комісією 1950,00 грн, та заборгованість за процентами нарахованими за понадстрокове користування 6006,00 грн. 26.06.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір факторингу №26/06/25, у відповідності до якого до останнього перейшло право вимоги повернення коштів за договором кредиту, що укладений з [PERSON] . Оскільки до теперішнього часу на вимоги позивача відповідач заборгованість не погасила, від виконання своїх зобов`язань ухиляється, тому, просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за договором кредиту №71596881 від 18.03.2025 року у розмірі 24 709,75 грн. та судові витрати. Процесуальні дії суду. Аргументи учасників справи, подані заяви (клопотання). Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 17.09.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Витребувано, за клопотанням представника позивача, з АТ КБ "ПриватБанк" інформацію щодо банківської картки № [NUMBER] на ім`я [PERSON] та виписку по картковому рахунку № [NUMBER] за період з 18.03.2025 року по 21.03.2025 року (а.с.73). Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України роз`яснено учасникам справи про її розгляд без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, також було надано строк для подання відповідачем відзиву на позов. 22.09.2025 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи та надання доступу до електронної справи (а.с.76). 23.09.2025 року представник позивача ознайомився з матеріалами цивільної справи. 24.09.2025 року представником відповідача [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню (а.с.78-80). У відзиві та додаткових пояснень до нього від 26.09.2025 та від 03.10.2025 представник відповідача зазначає, що [PERSON] категорично заперечує факт укладення будь-яких договірних відносин із первісним кредитором ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», зокрема, заперечує укладення кредитного договору № 71596881 від 18.03.2025 року, не виявляла волі на його укладення та не отримувала жодних грошових коштів ані від первісного кредитора, ані від позивача. Вказує, що позивач не надав суду докази факту укладання кредитного договору в електронній формі шляхом його підписання відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, зокрема: реєстрація на веб-сайті первісного кредитора з використанням персональних даних та фінансового номера телефону, що належать саме [PERSON] ; отримання оферти (пропозиції укласти договір) з усіма істотними умовами.; направлення первісним кредитором на фінансовий номер телефону або електронну пошту відповідача унікального одноразового ідентифікатора (коду); введення відповідачем цього ідентифікатора у відповідне поле на сайті, що є акцептом оферти. Зазначає, що факт отримання відповідачем грошових коштів не доведений належними та допустимими доказами. Факт отримання коштів за відсутності доведеної правової підстави кваліфікується як безпідставне збагачення (ст.1212 ЦК України), що виключає можливість стягнення процентів, штрафів та пені, передбачених неукладеним договором. Крім того, представник відповідача вказує, що до позову не долучено первинні бухгалтерські документи, що підтверджують переказ коштів та факту їх зарахування на банківський рахунок, що належить саме [PERSON] . Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що відповідача було належним чином письмово повідомлено про відступлення права вимоги від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» на користь ТОВ «Фінпром Макрет», отже позивачем не доведено свого статусу як належного кредитора у зобов`язанні, а отже, він не має права висувати вимоги до відповідача. Крім того, посилається на те, що у матеріалах справи відсутній платіжний документ (платіжна інструкція, банківська виписка), який би беззаперечно підтверджував факт оплати позивачем (Фактором) на користь первісного кредитора (Клієнта) саме за тим реєстром прав вимог, до якого включено нібито існуючу заборгованість [PERSON] . Окремо зазначає, що у розрахунку заборгованості вказано платіж від 16.04.2025 р. на суму 487,50 грн. Разом з тим, відповідач заперечує здійснення цього платежу, проте позивач не надав жодних доказів (наприклад, квитанції з даними платника), які б підтверджували, що цей платіж був здійснений саме [PERSON] і може розцінюватися як визнання боргу. (а.с.103-105,111-113,121). 26.09.2025 року представником позивача [PERSON] до суду подано відповідь на відзив, в якій зазначає, що спірний кредитний договір позики відповідачем підписано (акцептовано) оферту) одноразовим ідентифікатором (52041), чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти Договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису Договору, а тому між сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строку та умов кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладання такого договору шляхом вивчення дій, зазначених вище. Вказує, що використання одноразового ідентифікатора є не можливим без проходження відповідачем попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, а також без здійснення позичальником входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. Окремо зазначає, що при реєстрації на сайті, або у додатку позикодавця ідентифікація позичальника здійснюється за допомогою сервісу BankID, отже, без самостійної передачі особистих даних відповідачем за допомогою входу та підтвердження у мобільний банкінг відповідача реєстрація та подальше взяття кредиту неможливе. Ідентифікацію відповідача було здійснено за посередництвом системи BankID НБУ отримавши від " privatbank" за згодою [PERSON] персональні дані останньої. Окрім підписання договору позики сторонами за допомогою одноразових ідентифікаторів, договір позики підписано електронно-цифровим підписом позикодавця. Представник позивача звертає увагу суду, що в матеріалах справи містяться документи, які підтверджують перерахування коштів на картковий рахунок відповідача, вказаний останньою. Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. Щодо не повідомлення [PERSON] про відступлення права грошової вимоги за спірним договором позики, то представник позивача зазначає, що це не звільняє боржника від обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним, разом з тим доказів виконання своїх зобов`язань перед первісним/попереднім кредитором відповідачем не надано. Також зазначає, що твердження представника відповідача щодо відсутності доказів оплати за відступлене право грошової вимоги спростовується матеріалами справи, оскільки до позовної заяви долучено Платіжне доручення про оплату за відступлення права грошової вимоги згідно реєстру прав вимог №22/08/25- 02 від 22.08.2025 року в порядку визначеному договором факторингу №26/06/25 від 26.06.2025р. (а.с.99,117). 06.10.2025 року на адресу суду надійшли з АТ КБ "ПриватБанк" витребувані документи (а.с.108-109). Фактичні обставини встановлені судом Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступного висновку, встановивши наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 18 березня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів у кредит ( з комісією за надання кредиту) №71596881, за умовами якого строк кредиту 30 днів, сума кредиту 13 000,00 грн., процентна ставка 0,125 % та комісія за надання кредиту 15% від суми наданого кредиту, що складає в розмірі 1 950,00 грн. (а.с.37 зворот-44). Згідно з пунктом 2.1 договору позики, за цим договором позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики та комісію за надання кредиту. Згідно пункту 2 договору позики №71596881 передбачено, що за порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми позики за цим договором, він зобов`язується сплатити нараховані проценти за понадстрокове користування позикою (її частиною) в розмірі 4% від суми позики за кожен день прострочення повернення. Пунктом 2.4. договору передбачено, що кредитодавець надає позичальнику детальний перелік складових загальної вартості кредиту у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та/або супутніх послуг кредитодавця, кредитного посередника(за наявності) та третіх осіб за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що зазначена у додатку № 1 до Договору, який є його невід`ємною частиною. Проценти за цим Договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок кредиту, виходячи із строку фактичного користування кредитом та до повного погашення заборгованості за договором (п. 2.5.договору). Згідно пункту 6.1. кредитного договору №71596881 передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю проценти у розмірі, визначеному пунктом 2.2. Договору. Проценти за користування Кредитом нараховуються на суму Кредиту (його залишок), виходячи із строку фактичного користування кредитом, за кожен день (календарну дату) користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту (включно) та включаючи день (дату) його повернення, до повного погашення заборгованості за договором. Відповідно до п. 4.4 договору, позичальник ідентифікований та верифікований за допомогою Системи BankID НБУ. Договір про надання коштів у кредит підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) «52041» і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, про що свідчить пункту 12 договору позики, реквізити та підпис сторін (а.с.44). Згідно довідки про ідентифікацію, виданою ТОВ "1 Безпечне агентство необхідних кредитів", [PERSON] , здійснила акцепт/підписання договору позики №72596881 від 18 березня 2025 року одноразовим ідентифікатором «52041» - 18.03.2025 року о 15:40:34 годин. Ідентифікація клієнта відбувалася за посередництвом системи BankID НБУ (а.с.47 зворот). Підписанням договору позики відповідач підтвердила, що вона ознайомлена на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, що передбачена статтею 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». (п.п. 11.1.1. п.11.1 договору позики). А також погодилася, що до моменту підписання договору позики вивчила цей договір та Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах повернення позики в кінці строку позики, що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, а також зазначена в Правилах процедура і наслідки оформлення позичальником продовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування авто пролонгації, їй зрозумілі. (п.п. 11.1.2. п. 11.1 договору). ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання перед відповідачем за договором про надання коштів у кредит (з комісією за надання кредиту) №71596881 виконало та надало [PERSON] кредит в розмірі 13 000 гривень шляхом зарахування кредитних коштів на її платіжну картку № [NUMBER] , номер платежу 40b4034c-3be4-4108-847b-0a4b7ff66e70, дата ініціювання платіжної операції 18.03.2025 року, на ім`я [PERSON] , що підтверджується довідкою ТОВ «Фінансова компанія Фінекспрес» за №КД-000004473/ТНПП від 22.08.2025 (а.с.48 зворот). Згідно відомостей АТ КБ «ПриватБанк», наданих на виконання ухвали суду про витребування доказів від 17.09.2025, встановлено, що картковий рахунок № [NUMBER] належить [PERSON] та 18.03.2025 року на картковий рахунок відповідача здійснено зарахування коштів в розмірі 13 000,00 грн, що підтверджується випискою по банківському рахунку відповідача за період з 18.03.2025 року по 21.03.2025 ( а.с.108-109). 16.04.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №14723495, згідно п. 1 якої сторони домовились продовжити строк кредитування на 30 днів та викласти п.п. 2.2.2. п. 2.2. Договору в новій редакції: «2.2.2. Строк кредитування/Строк Договору 60 днів». На період продовження строку користування кредитом (пролонгації) до дати повернення кредиту, що визначена п.п. 2.1. п. 2 Додаткової угоди, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за ставкою 1,00% (а.с.45-46). Згідно п. 3 додаткової угоди, продовження строку кредитування відбувається зі зміною умов попередньо укладеного договору в бік погіршення для позичальника. Пунктом 3.1. додаткової угоди передбачено, що для продовження строку кредитування, позичальник сплачує кредитодавцю платіж в сумі 487,50 грн., у тому числі суму нарахованої та несплаченої пені у розмірі 0,00 в рахунок погашення частини заборгованості за договором. У разі укладення додаткової угоди до закінчення строку кредитування платіж на продовження строку кредитування відображається в Додатку 1 Додаткової угоди. У разі укладення Додаткової угоди після закінчення строку кредитування (застосовується до договорів, за якими сума кредиту, одержана споживачами, не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати), платіж на продовження строку кредитування включає в себе суму нарахованої та несплаченої пені, яка не відображається в Додатку 1 Додаткової угоди (за Правилами розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені Постановою Правління Національного банку України 11.02.2021 № 16). Сплата платежу здійснюється Позичальником не пізніше 23 години 59 хвилин дня укладення Додаткової угоди. Згідно п. 3.2. перелік та цифрові значення умов, що підлягають зміні у зв`язку з продовженням строку кредитування, визначені п. 1, п. 2 Додаткової угоди, додатком № 1 до Договору (в новій редакції) та відображаються позичальнику в особистому кабінеті. Відповідно до п. 7 додаткової угоди, ця Додаткова угода є невід`ємною частиною Договору і набирає чинності з дати її підписання сторонами та сплати позичальником платежу для продовження строку кредитування відповідно до п.п. 3.1. п. 3 Додаткової угоди, і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором та цією Додатковою угодою. У разі підписання Додаткової угоди, але несплати позичальником платежу для продовження строку кредитування, відповідно до умов Додаткової угоди, пролонгація вважається такою, що не відбулась. Додаткова угода №14723495 від 16.04.2025 року підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) «10263» і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача [NUMBER] (а.с.46). Згідно довідки про ідентифікацію, виданою ТОВ "1 Безпечне агентство необхідних кредитів", [PERSON] , здійснила акцепт/підписання додаткової угоди від 16 квітня 2025 року одноразовим ідентифікатором «10263» - 16.04.2025 року о 20:31:49 годин. Ідентифікація клієнта відбувалася за посередництвом системи BankID НБУ (а.с.47 зворот). 26 червня 2025 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром Маркет» вчинено договір факторингу №26/06/25, за яким право вимоги за договором про надання коштів у кредит №71596881 від 18.03.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Фінпром Маркет», що підтверджується реєстром прав вимоги №22/08/25-02 до договору факторингу від 26.06.2025 року (а.с.50 зворот-59). Відповідно до реєстру прав вимоги №22/08/25-02 від 22.08.2025 року до договору факторингу№26/06/25 від 26.06.2025 року, ТОВ «Фінпром Маркет» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 24 709,75 грн, (а.с.58-59зворот). Згідно розрахунку заборгованості ТОВ «Фінпром Маркет» за період з 21.08.2025 по 10.09.2025 року заборгованість [PERSON] перед товариством становить 24 709,75 грн, з яких: 12 512,50 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 4241,25 грн. - сума заборгованості за відсотками, 6006,00 грн. сума заборгованості по відсотках за понадстрокове користування кредитом, 1950,00 грн. заборгованість за комісією (а.с.6). Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаних договорів, їх укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] було укладено кредитний договір №71596881 від 18.03.2025 року за умовами якого відповідач отримала грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок, зареєстрований для цієї мети в особистому кабінеті. Вказаний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на мобільний номер телефону [PERSON] . Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказаний договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Виходячи із вищенаведених положень чинного законодавства та встановлених фактичних обставин справи вбачається, що відповідачем було укладено в електронній формі договір позики №71596881 від 18.03.2025 року на суму кредиту 13000,00 грн. та отримано кредитні кошти за договором у вказаному розмірі на зазначений відповідачем картковий рахунок, зареєстрований позичальником в особистому кабінеті. При цьому, вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого є неможливим без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. З врахуванням викладеного, суд вважає, що у матеріалах справи наявні належні, допустимі та достатні докази на підтвердження факту укладання договору позики між [PERSON] та первісним кредитором. Щодо стягнення заборгованості за договором кредиту №71596881 від 18.03.2025 року, то суд прийшов до наступного. Матеріали справи у своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримала кредитні кошти за договором позики №71596881 від 18.03.2025 року у розмірі 13000 грн, проте, не виконала взяті на себе зобов`язання та у добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані у кредит кошти не повернула. У зв`язку із даними обставинами, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту) в розмірі 12512,50 грн по даному кредитному договору, підлягають задоволенню. При цьому, вирішуючи питання про стягнення сум заборгованості за відсотками суд враховує, що за змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Так, згідно матеріалів справи встановлено, що за договором позики №71596881 від 18.03.2025 року, з урахуванням додаткової угоди до договору від 16.04.2025, [PERSON] отримала кредит в сумі 13 000,00 грн. на строк 60 днів, тобто до 16.05.2025 року (п.2.2.2 Договору). Згідно Таблиці обчислення загальної вартості кредиту за договором (додаток № 1 до договору) визначено загальна вартість позики у розмірі 19191,25 грн., з яких 13 000 грн. сума позики, 4 241,25 грн. нараховані проценти за користування позикою та 1950,00 грн - комісія (а.с. 46 зворот). Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Таким чином, розмір нарахованих процентів за користування кредитом в межах строку дії договору позики становить 4 241,25 грн і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача. Суд зазначає, що визначені умовами договору проценти за користування кредитом, можуть бути нараховані лише в межах строку кредитування. Після закінчення строку кредитування кредитор має право на застосування відповідальності за невиконання грошового зобов`язання в порядку, визначеному ч.2 статті 625 ЦК України, проте, таких вимог позивачем заявлено не було. Отже позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами нарахованими за понадстрокове користування кредитом в розмірі 6006,00 грн. задоволенню не підлягають. Разом з тим, відповідно до вимог п. 2.2.4 Договору, позивач має право на стягнення з відповідача комісії в розмірі 1950 грн, яка нараховується за ставкою 15% від суми наданого кредиту. Суд відхиляє заперечення представника відповідача щодо розміру процентів за кредитними договорами, оскільки при укладенні кредитного договору відповідач була повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклала цей договір та користувалася отриманими коштами, частково погашала заборгованість, при цьому відповідачем доказів на спростування вказаних обставин не надано. Спірний договір про споживчий кредит та його умови в судовому порядку не оскаржувалися, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін та відповідно до статей 628, 629 ЦК України є обов`язковими для виконання. Доказів належного виконання кредитного зобов`язання [PERSON] на користь первісного кредитора матеріали справи не містять. За приписами частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина 1 статті 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною 1 статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Наявними в матеріалах справи договором факторингу, витягам з реєстру боржників і прав вимог, які належно засвідчені, підтверджується перехід права вимоги до позивача. Тобто позивач ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до відповідачки за договором кредиту №71596881 від 18.03.2025 року. У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №2-2035/11 викладено висновок, що тлумачення статті 516 та частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення прав вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. При цьому, відповідачем належних та допустимих доказів виконання зобов`язань, ні перед первісним кредитором, ні перед позивачем, не надано. Приймаючи до уваги, що відповідач не сплатила своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотки за його користування, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, тому суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованості по договору кредиту №71596881 від 18.03.2025 року в розмірі 18703,75 грн, з яких: 12 521,50 грн. сума позики, 4 241,25 грн. - нараховані проценти за користування позикою, 1950 грн. комісія за надання кредиту. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Розподіл судових витрат Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір в розмірі 2422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 12.09.2025 (а.с.5). Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково на загальну суму 18 703,75 грн, що становить 75,69% від ціни позову (24709,75), тому на користь позивача з [PERSON] слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, в сумі 1833,51 грн (2422,40х75,69%). Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 гривень, то суд прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно вимог статті 137, 141 ЦПК України вбачається, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Водночас, відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу разом із позовною заявою було подано: - копію договору №25-08/25/ФП про надання правової допомоги від 25 серпня 2025 року, який укладений між адвокатом Ткаченко Юлією Олегівною та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет», предметом якого є надання юридичної допомоги клієнту в обсязі та на умовах передбачених договором (п. 1.1. Договору) (а.с.62-64); - акт приймання- передачу наданої правничої допомоги (Додаток №2 до договору від 25.08.2025)(а.с.63); - Витяг з Акту № 1-ФП від 04.09.2025 приймання передачі наданої правничої допомоги договору про надання правової допомоги №25-08/25/ФП від 25.08.2025 року, а саме: вивчення наявних у клієнта документів, проведення їх аналізу, визначення правової позиції/аналіз судової практики та збір документів /доказів (у разі відсутності у клієнта необхідних документів/доказів, адвокат збирає їх самостійно шляхом направлення адвокатських запитів) по малозначних справах для формування позовної заяви 500 грн.; підготовка/складання позовної заяви до боржника [PERSON] за договором позики у малозначній справі 4000 грн., всього на загальну суму 4 500 гривень ( а.с.64). - платіжну інструкцію №579938899.1 від 05.09.2025 року про перерахування коштів ТОВ «Фінпром Маркет» адвокату Ткаченко Ю.О. за договором про надання правничої допомоги №25-08/25/ФП від 25.08.2025 року (а.с.66). При визначенні суми відшкодування суд має керуватися такими критеріями: дійсність витрат, необхідність витрат, розумність розміру витрат, співмірність витрат. Суд вважає, що надані позивачем докази підтверджують витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката та є обґрунтованими. Враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, їх характер та необхідність, а також критерій розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат з розглядом справи, відсутність аргументованого клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених витрат, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 грн. Разом з тим, указаний розмір витрат на правову допомогу підлягає перерахунку, пропорційно задоволеним вимогам. Отже стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» підлягають витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог (75,69 %) у розмірі 3 406,05 грн (4500 грн х 75,69 %).

Outcome: partial