Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» суму заборгованості в розмірі 19960 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.03.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено кредитний договір № 19.03.2024-100002551, відповідно до умов якого відповідач отримав у кредит грошові кошти в розмірі 8 000,00 грн., строком на 62 дні. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 19960,00 грн, , яка складається: 8000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 11160,00 грн - заборгованість за відсотками; 800,00 грн. - неустойка. Відповідач добровільно не погашає вказану заборгованість за кредитом, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Представник відповідача подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідач не укладав та не підписував жодного договору із ТОВ «Споживчий центр», докази перерахування коштів на його платіжну картку відсутні. Представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказав, що договір відповідачем укладено у електронній формі та підписаний одноразовим ідентифікатором. Також надано довідку про те, що на номер абонента [NUMBER] 19.03.2024 року о 15-03 було доставлено SMS-повідомлення з текстом "Код підтвердження А 198 для паспорту У198 для договору". Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, та позов задовольнити повністю. Представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Позивачем до позовної заяви додано кредитний договір № 19.03.2024-100002551 від 19.03.2024 року. Позивач стверджує, що [PERSON] 19.03.2024 електронним цифровим підписом підписано Пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), Заявку на отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору та отримано на свій рахунок кошти у розмірі 8000 грн., а отже акцептовано умови Договору. На підтвердження перерахування коштів [PERSON] за кредитним договором позивач надав квитанцію №2439352033 від 19.03.2024 про перерахування коштів в сумі 8000 грн. за договором №19.03.2024-100002551 на рахунок в АТ КБ «Приватбанк». Ухвалою суду від 12.06.2025 р. було витребувано з АТ КБ «ПриватБанк» - інформацію про те чи належить [PERSON] платіжний інструмент картковий рахунок [NUMBER] *73, на який 19.03.2024 року здійснено перерахування коштів (отримання кредиту) від ТОВ «Споживчий центр» код ЄДРПОУ 37356833 в сумі 8000 грн; - інформацію про прізвище ім`я по батькові, дату народження та РНОКПП особи на кого відкрито (кому він належить) платіжний інструмент - картковий рахунок [NUMBER] ;- Якщо платіжний інструмент - картковий рахунок [NUMBER] не відкривався (не обслуговується) в АТ КБ «ПриватБанк» надати інформацію про те в якому банку даний рахунок відкритий, у разі наявності такої інформації. Також зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» надати реквізити рахунку (банківського рахунку) на який було перераховано суму кредиту за договором та в разі наявності надати завірену копію платіжної інструкції про перерахування суми кредиту на рахунок [PERSON] . На виконання ухвали суду 11.07.2025 від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла відповідь про те, що на ім`я [PERSON] в банку не емітовано картку № [NUMBER] , зазначена картка в банку не обслуговується за клієнтом [PERSON] . Будь-яких інших доказів зарахування кредитних коштів [PERSON] позивачем не надано. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях . Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог свідчить про їх недоведеність та необґрунтованість, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях та є підставою для відмови у задоволенні цих позовних вимог. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведенням факту перерахування коштів саме відповідачу, а також відсутністю належних доказів приналежності йому банківської картки, на яку були здійснені перекази. Суд підкреслює, що відповідно до принципу змагальності сторін, саме позивач зобов`язаний надати достатні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог, оскільки суд не виконує функції доказування замість сторін. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд зазначає, що оскільки в позові відмовлено в повному обсязі, то сплачені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed