Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

Представник позивача в інтересах [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що сторони з 10 березня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 серпня 2023 року розірвано. За час шлюбу подружжям набуто таке майно: квартира [ADDRESS] та автомобіль MAZDA 3, реєстраційний номер [NUMBER] , 2015 року випуску, з об`ємом двигуна 1998 куб.см. Цивільна справа про поділ квартири перебуває в провадженні Металургійного районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Право власності на спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу №5141/2021/2474570 від 12 березня 2021 року, укладеного в ТСЦ МВС №5141, було зареєстровано за відповідачем. 13 червня 2023 року транспортний засіб перереєстровано на іншу особу. Таким чином, після фактичного припинення шлюбних відносин, проте до розірвання шлюбу, відповідачем здійснено відчуження сумісно набутого майна. Таке відчуження автомобіля відбулося без згоди позивачки, не в інтересах сім`ї і без компенсації 1/2 вартості транспортного цього транспортного засобу. Оскільки транспортний засіб відчуджено іншій особі, він не перебуває у володінні позивача або відповідача, провести оцінку такого автомобіля є неможливим. Тому позивачкою визначено середню ринкову вартість автомобіля за інформацією, розміщеною на вебсайтах з купівлі-продажу транспортних засобів. Середня ринкова вартість аналогічного автомобіля становить 11 500,00 доларів США; половина вартості 5 750,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 237 705,00 грн. Просить стягнути з відповідача на користь позивачки вартості автомобіля в сумі 237 705,00 грн та відшкодувати судові витрати. Відповідачем подано відзив на позов, згідно з яким позовні вимоги не визнає. Зазначає, що спірний автомобіль сторони продали не лише перебуваючи у шлюбі, а й перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах. Згідно з рішення суду про розірвання шлюбу сторони припинили шлюбні відносини в кінці червня 2023 року. Твердження позивачки про те, що їй не було відомо про продаж автомобіля не відповідає дійсності. Автомобіль відчужено, оскільки він зазнав численних механічних пошкоджень внаслідок ДТП, під час якої транспортним засобом керувала позивачка. 09 червня 2023 року, перед відчуженням, автомобіль був досліджений судовим експертом Чивчиш О.П., згідно з висновком якого ринкова вартість спірного автомобіля станом на 09 червня 2023 року становить 317 366,70 грн. Вважає посилання позивачки на постанову Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц щодо визначення розміру компенсації за проданий автомобіль некоректним, оскільки існує висновок про ринкову вартість автомобіля, складений судовим експертом, а позивачка при визначенні вартості спірного майна не врахувала, що автомобіль зазнав механічних пошкоджень в результаті ДТП. Автомобіль проданий за 317 366,70 грн, тому частка позивачки становила 158 683,35 грн. Оскільки на час продажу автомобіля сторони перебували у шлюбних відносинах, понад 200 000,00 грн з вилучених з продажу коштів позивачка забрала собі на розвиток власного бізнесу. Таким чином, сторони у період шлюбу та фактичного перебування у шлюбних відносинах продали автомобіль, грошові кошти з продажу використали на особисті потреби: позивачка на розвиток бізнесу, відповідач на потреби сім`ї та дочки. За проведення експертного дослідження відповідачем сплачено 3 500,00 грн, які відповідач відносить до судових витрат в розумінні ст. 133 ЦПК України. У відповіді на відзив представник позивачки зазначає, що твердження відповідача про продаж автомобілю не лише перебуваючи у офіційному шлюбі, а й перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, такими, що не відповідають дійсності. Автомобіль проданий 12 червня 2023 року не сторонами, а особисто [PERSON] , і не під час перебування у фактичних шлюбних відносинах. Відсутність фактичних шлюбних відносин в цей період часу підтверджується змістом рішення суду про розірвання шлюбу, де встановлено, що сторони не проживають разом з червня 2022 року, спільне господарство не ведуть. Позивачка не надавала своєї згоди на продаж спільного автомобіля, про намір відповідача продати автомобіль їй не було відомо. Вважає, що автомобіль реалізований відповідачем всупереч вимог ст.65 СК України. Зазначає, що висновок експерта транспортно-товарознавчого дослідження №Д7/06/23 від 09 червня 2023 року теоретично може підтверджувати лише ринкову вартість автомобіля на дату оцінки, проте не підтверджує вартість автомобіля, за якою він був у дійсності проданий [PERSON] , та стан автомобіля на момент його продажу. Твердження відповідача про те, позивачка забрала собі понад 200 000,00 грн з продажу автомобіля є безпідставним та не підтверджене доказами. Кошти з продажу автомобіля відповідач витратив виключно на себе на придбання іншого автомобіля. Посилається на те, що витрати на експертне дослідження не відносяться до судових витрат у цій справі. Ухвалою суду від 02 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засідання позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, підтвердили обставини, викладені у заявах по суті. Позивачка пояснила, що автомобіль придбаний у шлюбі, це був подарунок. Підтвердила, що за участю автомобіля відбулася ДТП. При розрахунку вартості автомобіля це враховано. Автомобіль продано у шлюбі, про його продаж відповідач її не повідомив. Про такий продаж довідалася у 2025 році. До цього автомобілем вона не цікавилася. Грошові кошти за продаж автомобіля вона не отримувала і в розвиток бізнесу не вкладала. Вважає, що вартість автомобілю, визначена у висновку експерта, є заниженою. Представник відповідача позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві. Пояснила, що вартість автомобілю, визначена позивачкою, є завищеною, автомобіль був після ДТП. Гроші з продажу автомобілю були витрачені на потреби позивачки. Автомобіль проданий за вартість, зазначену в експертному дослідженні. При оформленні договір залишається у покупця. Зазначає, що згода другого з подружжя на продаж рухомого майна не передбачена законодавством. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке. 10 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». 12 березня 2021 року за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 5141/2021/2474570 від 12 березня 2021 року, укладеного в ТСЦ МВС № 5141, зареєстровано транспортний засіб MAZDA 3, 2015 року випуску, з об`ємом двигуна 1998 см куб. 08 червня 2023 року судовим експертом Чивчиш О.П. проведено транспортно-товарознавче дослідження з визначення ринкової вартості автомобіля MAZDA 3, реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно з висновком експерта № Д7/06/23 від 09 червня 2023 року ринкова вартість цього транспортного засобу станом на 08 червня 2023 року становить 317 366,70 грн. 13 червня 2023 року транспортний засіб MAZDA 3, 2015 року випуску, з об`ємом двигуна 1998 см куб., на іншу фізичну особу на підставі договору купівлі-продажу № 7664/23/001156 від 13 червня 2023 року, укладеного в ФОП [PERSON] . Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 серпня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 22 вересня 2023 року. У позовній заяві про розірвання шлюбу позивачка зазначила датою припинення шлюбних відносин червень 2022 року, у відзиві відповідача зазначено червень 2023 року. Згідно з наданими позивачкою скріншотами оголошень на вебсайті AUТO.RIA станом на 07 липня 2025 року середня вартість автомобіля MAZDA 3, 2015 року випуску, становить 11 333,33 доларів США. Таким чином, автомобіль відповідачем набутий у власність та відчужений під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту(стаття 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Згідно зі ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц, у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, провадження №61-38303св18). Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст.69 СК України). Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України). Згідно з частинами першою, третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 369, 372 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, стаття 60 СК України та стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 також зазначив, що в законодавстві передбачена презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №646/6271/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, від 10 червня 2020 року у справі №454/2786/17-ц, від 08 травня 2024 року у справі №450/3740/21. Судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною. Час припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства сторонами та їхніми представниками не доведено. При цьому посилання обох сторін на рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами як на підтвердження дати припинення шлюбних відносин суд відхиляє, оскільки в мотивувальній частині рішення суду відсутня дата припинення шлюбних відносин між сторонами. Твердження сторін про час припинення відносин, зазначені в описовій частині рішення, не є обставинами, встановленими рішенням суду, що набрало законної сили, в розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Судом встановлено, що купівля і відчуження спірного автомобіля відбулося у період шлюбу сторін. З позиції сторони відповідача видно, що [PERSON] фактично не оспорюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя на автомобіль, а його заперечення стосуються вартості відчуженого автомобіля та ґрунтуються на ствердженні, що позивачка отримала належну їй частину від продажу транспортного засобу. Отже, сторонами не оспорюється факт того, що автомобіль на час укладення відповідачем договору купівлі-продажу перебував у приватній спільній сумісній власності подружжя [PERSON] . Згідно з частинами 1, 2, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. З аналізу зазначених норм видно, що законодавством не передбачено надання другим з подружжя нотаріально засвідченої письмової згоди на укладення договору з відчуження транспортного засобу, який нотаріально не посвідчується/не підлягає державній реєстрації. Проте в силу положень ч. 1 ст. 65 СК України вважається, що правочин з відчуження спільного майна вчинений за взаємною згодою подружжя. Автомобіль є цінним майном, тому при укладенні договору щодо такого майна один із подружжя необхідна письмова згода другого з подружжя. Позивачка зазначає, що про продаж автомобілю довідалася лише у 2025 році, згоду на такий продаж не надавала, грошові кошти в розмірі половини вартості відчуженого майна від відповідача не отримувала. Такі твердження позивачки відповідачем та його представником не спростовані, наявність письмової згоди позивачки на продаж автомобіля відповідачем не доведено. Доводи представника відповідача про те, що законодавством не передбачено надання такої згоди при продажу нерухомого майна, суд не бере до уваги, оскільки автомобіль є цінною річчю і при його відчуженні потрібна згода другого з подружжя. При цьому доводи сторони відповідача про те, що позивачка отримала понад 200 000,00 грн в рахунок компенсації з продажу автомобіля, не підтверджені належними та допустимими доказами. Посилання ж позивачки на те, що на отримані від продажу спільного автомобіля сторін грошові кошти відповідач придбав інший автомобіль, також не підтверджені належними доказами і фактично ґрунтуються на припущенні. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна, в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. З огляду на викладене, враховуючи, що автомобіль придбаний у шлюбі, презумпція спільності права власності подружжя на автомобіль, набутий ними в період шлюбу, відповідачем не спростовується, автомобіль відчужений відповідачем іншій особі без згоди позивачки, [PERSON] має право на компенсацію половини вартості відчуженого спільного сумісного майна подружжя. Доказів отримання позивачкою такої компенсації та факту використання отриманих від продажу автомобіля коштів в інтересах сім`ї відповідачем не надано. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц. Згідно з ч. 4 ст. 71 СК присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК. Верховний Суд в постанові від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22) зробив висновок про те, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22)). Верховний Суд ураховує, що суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)). При визначенні суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує, що сторони не дійшли згоди щодо вартості спірного автомобіля, заперечують проти визначеної один одним вартості автомобіля, не скористалися правом на звернення з клопотанням про призначення автотоварознавчої експертизи, автомобіль відчужений шляхом укладення договору купівлі-продажу. У судовому засіданні суд роз`яснював стронам їх право звернутися з відповідним клопотанням про призначення автотоварознавчої експертизи, а також витребування договору купівлі-продажу данного транспортного засобу, проте таким правом сторони не скористалися. За відсутності належних та допустимих доказів, які підтверджують дійсну вартість спірного майна на час розгляду справи, суд вважає доцільним при визначенні вартості спільного майна подружжя виходити із вартості автомобіля, зазначеній у висновку експерта про оцінку транспортного засобу перед його відчуженням 317 366,70 грн. При цьому суд вважає, що висновок експерта транспортно-товарознавчого дослідження засвідчує дійсну вартість відчуженого автомобіля, дослідження проводилося з оглядом автомобіля, на підставі якого експертом встановлені фактори, що використані в розрахунку вартості, а тому позивачка має право на грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля від суми, зазначеній у висновку експерта. Доказів того, що відповідачем продано автомобіль за іншу суму, ніж зазначена у висновку експерта, або заниження вартості автомобіля у висновку, позивачкою та її представником не надано. Посилання позивачки та її представника на висновки, викладені в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, як на підставу визначення вартості автомобіля за інформацією, розміщеною на вебсайті з купівлі-продажу транспортних засобів, суд не бере до уваги з огляду на таке. Так, відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 127/7029/15-ц дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Такий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не свідчить, що ринкова вартість спірного майна може визначатися на підставі суб`єктивної думки учасника справи. Позивачкою для визначення вартості автомобіля розраховано середню вартість аналогічних автомобілів з оголошень на вебсайті AUТO.RIA. Такий підхід до визначення ринкової вартості автомобіля є необ`єктивним та позбавляє суд можливості перевірити застосовані позивачкою критерії пошуку аналогічного відчуженому відповідачем автомобіля з подібними технічними характеристиками, врахування технічного стану автомобіля, критерії вибору транспортних засобів, вартість яких враховувалася позивачкою при розрахунку ринкової вартості автомобіля. Так, аркуш 1/5 наданих позивачкою скріншотів оголошень з AUТO.RIA містить такі фільтри для пошуку подібних відчуженому відповідачем автомобілів: легкові; MAZDA; 3; 2015-2015 рр.; хетчбек; бензин; +2. Суд вважає, що позивачем не підтверджено, що при пошуку враховано технічний стан спірного автомобіля. Суд зазначає, що вебсайт AUТO.RIA містить такі опції для пошуку, як «не був у ДТП / був у ДТП», можливість вибору користувачем сайту мінімальної та максимальної ціни. Застосування таких фільтрів при пошуку позивачкою не доведено. Таким чином, позивачкою не доведено, що нею об`єктивно здійснено пошук автомобілів для визначення ринкової вартості спірного майна, враховуючи технічний стан автомобіля та не завищуючи ціну в критеріях пошуку. Тому судом не може бути застосована визначена позивачкою ринкова вартість спірного автомобіля. Зважаючи на відсутність даних про ринкову вартість автомобіля на час розгляду справи, при визначенні розміру компенсації, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, суд бере до уваги висновок експерта транспортно-товарознавчого дослідження з визначення ринкової вартості автомобіля, наданий відповідачем. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки грошова компенсація у розмірі половини вартості автомобіля у розмірі 158 683,35 грн. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. При цьому, ухвалюючи рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір у розмірі 1 269,53 грн (66,76 %). Крім того, представником позивачки на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України заявлено про надання доказів розміру витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial