Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

29.10.2025 прокурор, який діє в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області, звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про припинення права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення кадастровий номер 7321587600:01:001:0384 площею 0,1825 га, розташовану на території Кадубовецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, шляхом її конфіскації на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру в Чернівецькій області, посилаючись на те, що відповідачка не є громадянином України. Ухвалою судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20.11.2025 року позовну заяву прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Представник позивача прокурор Ройку А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник позивача Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належни чином, будь яких заяв не подав. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу (ч.4 ст.200 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, суд розглянув справу за відсутності відповідачки та ухвалює рішення у підготовчому судовому засіданні. При цьому фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, з огляду на положення ст.247 ч.2 ЦПК України. Заслухавши прокурора, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] , [INFO] , є громадянкою Російською Федерації, документована посвідкою на постійне місце проживання серії [NUMBER] від 18.08.2014 безстроково (а.с.19). 08.10.2013 [PERSON] , будучи громадянкою Російської Федерації, звернулася до Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області з заявою про виділ в натурі земельної ділянки на території Репужинецької сільської ради взамін сертифікату серії РН №942546. Як зазначено в заяві, до неї додається: копія кадастрового плану, копія витягу з Державного земельного кадастру, копія паспорту, копія сертифікату (а.с.24). 18.10.2013 Заставнівською РДА Чернівецької області видане розпорядженням №306р «Про надання земельних ділянок у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», яким у власність [PERSON] надано земельну ділянку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Репужинецької сільської ради із земель пайового фонду ССС «Україна) (а.с.22-23). 18.11.2013 за громадянкою Російської Федерації [PERSON] , паспорт серія та номер [NUMBER] , виданий 01.04.2004 відділом внутрішніх справ Виноградовського району Анхангельської області, країна громадянства: Росія, зареєстроване право власності на нерухоме майно за №129756993 земельну ділянку сільськогосподарського призначення кадастровий номер 7321587600:01:001:0384 площею 0,1825 га, розташовану на території Репужинецької сільської ради, про що видане свідоцтво про право власності не нерухоме майно (а.с.25). Таким чином, під час розгляду справи встановлено, що з 18.11.2013 громадянка Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , є власником земельної ділянки кадастровий номер 7321587600:01:001:0384 площею 0,1825 га, розташованої на території Кадубовецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.15-16, 17-18). Статті 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Відповідно до статті 1 ЗК України земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною держави. Статтею 19 ЗК України (в редакції, що діяла станом на виникнення у [PERSON] права власності) землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі на сільськогосподарського призначення тощо. Землями сільськогосподарського призначення, відповідно до частини 1 статті 22 ЗК України (в редакції, що діяла станом на виникнення у [PERSON] права власності) визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Відповідно до частини 3 вищевказаної статті ЗК України (в редакції, що діяла станом на виникнення права власності) громадянам землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Частиною 5 статті 22 ЗК України визначено заборону передачі земель сільськогосподарського призначення у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Стаття 80 ЗК України (в редакції, що діяла станом на виникнення права власності) вказує на те, що суб`єктами права приватної власності на землі є, зокрема, громадяни та юридичні особи. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню (стаття 81 ЗК України (в редакції, що діяла станом на виникнення права власності). Отже, зі змісту земельного законодавства, що діяло на момент набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку кадастровий номер 7321587600:01:001:0384 площею 0,1825 га, іноземцям не могли передаватися у приватну власність землі сільськогосподарського призначення, а землі такого призначення набуті у спадщину підлягали відсудженню протягом року. В той же час, іноземці могли набувати права приватної власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності за цивільно-правовими договорами, шляхом викупу та в порядку спадкування. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Статтею 17 ЗК України (у редакції, що діяла на момент прийняття розпорядження №306р від 18.10.2013), до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить , зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. При приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій (стаття 25 ЗК України у редакції, що діяла на момент прийняття розпорядження №306р від 18.10.2013). З вищевикладеного можна дійти висновку, що при прийнятті Заставнівською РДА Чернівецької області розпорядження №306р від 18.10.2013 про надання у власність [PERSON] , як громадянці Російської Федерації, земельної ділянки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Репужинецької сільської ради із земель пайового фонду ССС «Україна, що стало підставою для подальшої реєстрації за громадянкою Російської Федерації [PERSON] права приватної власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення кадастровий номер 7321587600:01:001:0384 площею 0,1825 га, розташовану на території Репужинецької сільської ради, Заставнівська РДА Чернівецької області діяла всупереч положенням статей 22, 81 ЗК України, тобто поза межами повноважень та з порушенням установленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній власності, що призвело до видачі незаконного рішення про передачу у власність іноземцю- [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер 7321587600:01:001:0384. Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Частиною 4 вищевказаної статті визначено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Абзацем 4 частини 4 статті 23 ЗУ «Про прокуратуру визначено», що виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначила, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 30.09.2025 прокурор звернувся до Кадубовецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області з листом про вжиття заходів представницького характеру щодо усунення порушень земельного законодавства під час прийняття рішення про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення (а.с.26-27), на що 01.10.2025 отримав відповідь про те, що органом місцевого самоврядування такі заходи не вживались за відсутності коштів у місцевому бюджеті (а.с.28). 15.10.2025 прокурор звернувся з аналогічним запитом до ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області (а.с.29-30), на що 16.10.2025 отримав відповідь про те, що Головним управлінням заходи щодо усунення порушень земельного законодавства під час передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер 7321587600:01:001:0384 не вживалися через недостатність бюджетного фінансування; не заперечувало проти вжиття відповідних заходів. Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що ані орган місцевого самоврядування в особі Кадубовецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, ані орган державної влади в особі ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області після отримання від прокурора повідомлення про вжиття заходів щодо захисту законних інтересів держави, пов`язаних з незаконним володінням іноземцем [PERSON] самостійно не звернулися до суду з позовом в інтересах держави, більш того, не заперечували проти вжиття відповідних заходів прокурором, суд приходить до висновку, що прокурором підтверджені підстави для представництва інтересів держави. При зверненні до суду з позовом прокурор посилався, як на підставу своїх вимог, на положення статей 346 ЦК України, 140, 145 ЗК України та просив припинити право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку сільськогосподарського призначення кадастровий номер 7321587600:01:001:0384 площею 0,1825 га, шляхом її конфіскації на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру в Чернівецькій області. Проте, проте на переконання суду обраний прокурором спосіб захисту є неналежним та не відповідає правовій природі спірних правовідносин. Так, статтею 346 ЦК України визначені наступні підстави припинення права власності: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, а також в інших випадках, встановлених законом. Статтею 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку визначено, зокрема, а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом; є) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності. Стаття 145 ЗК України конкретизує підстави припинення права власності на земельну ділянку особи, якщо земельна ділянка не може належати їй на праві власності та/або у зв`язку з порушенням обов`язку щодо її відчуження протягом установленого законом строку, зокрема, вказуючи на те, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі ж якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Отже, вказані норми статей 346 ЦК України, 145 ЗК України регулюють процедуру припинення права власності набуте особою у законний спосіб (зокрема, через спадкування), однак коли в подальшому підстави для володіння земельною ділянкою відпали і земельна ділянка не може надалі перебувати у власності в силу закону. Натомість у справі, що розглядається, право власності [PERSON] було набуте всупереч прямій імперативній забороні, встановленій у ч.5 ст.22 ЗК України, а саме шляхом виділу іноземцю земельної ділянки сільськогосподарського призначення в натурі (а не в порядку спадкування), що свідчить про неправомірність набуття права власності. Тобто відбулося незаконне позбавлення держави володіння майном. У пунктах 60-66 Постанови від 23 листопада 2021 року (справа №359/3373/16-ц) Велика Палата Верховного Суду зробила наступні висновки: «Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)). З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні». У пункті 67 вищевказаної Постанови Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (пред`явити віндикаційний позов). Метою віндикаційного позову є встановлення єдності між титулом власника та фактичним володінням майном. Оскільки ч.5 ст.22 ЗК України прямо забороняє перехід права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення до іноземця (окрім спадкування) володіння іноземця, в даному випадку [PERSON] є безтитульним (незаконним). За аналогією з землями водного фонду, коли земельна ділянка взагалі не може вибувати з державної власності до певного суб`єкта, земельна ділянка сільськогосподарського призначення не може вибувати до іноземця в порядку виділу в натурі (не в порядку спадкування), а отже належним способом захисту є саме витребування (віндикація). Тобто, майно в принципі не може бути у приватній власності певної особи, а тому реєстрація такого права є порушенням закону, яке усувається саме шляхом витребування (віндикації), що автоматично призводить до повернення титулу державі. Судове рішення про витребування є підставою для внесення запису до Реєстру про право власності держави, що повністю відновлює її права як власника. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позиція прокурора про захист інтересів держави шляхом припинення права власності на підставі ст.346 ЦК України та ст.145 ЗК України є помилковою. Вказані норми є спеціальним механізмом припинення законно набутого права (наприклад, у порядку спадкування). Процедура за ст.145 ЗК України передбачає визнання особи власником, якому держава надає строк для добровільного відчуження землі. Проте, під час розгляду справи встановлено, що відповідачка-іноземець зареєструвала право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення після виділу земельної частки (паю) в натурі, що є прямим порушенням імперативної заборони, встановленої ч.5 ст.22 Земельного кодексу України. Це дає підстави для висновку, що право власності у відповідачки [PERSON] на земельну ділянку сільськогосподарського призначення кадастровий номер 7321587600:01:001:0384 площею 0,1825 га не виникло, вона є незаконним її володільцем. І захист прав держави у такому випадку має здійснюватися не через «конфіскацію» (яка передбачає визнання попереднього права), а через витребування майна (rei vindicatio), що є класичним способом захисту від безтитульного володіння. А тому саме віндикаційний позов є ефективним, оскільки він автоматично усуває невідповідність між дійсним правовим станом та записом у Реєстрі, повертаючи майно титульному власнику. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтями 4, 5 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З наведених норм права вбачається, що розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. За вказаних обставин суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді припинення права власності шляхом конфіскації майна є неефективним для захисту прав позивача. При цьому, в даному випадку, суд не може за власною ініціативою замінити обраний позивачем спосіб захисту на належний витребування майна (віндикацію), оскільки це різні предмети та підстави позову. А тому в задоволенні позову Чернівецької окружної прокуратури Шевчука П.В., який діє в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області, до [PERSON] про припинення права власності на земельну ділянку шляхом їх конфіскації на користь держави слід відмовити. При вирішенні питання про судові витрати суд враховує, що при зверненні до суду з позовом прокурором сплачено судовий збір в розмірі 3028,00 грн, що відповідає ставкам судового збору, визначеним ЗУ «Про судовий збір», ЗУ «Про Державний бюджет України на 2025 рік». Однак, враховуючи, що в задоволенні позову прокурора відмовлено, підстави для покладення витрат прокурора по сплаті судового збору на відповідача, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, відсутні. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed