Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] через систему «Електронний суд» звернулася до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 19.12.2015 по 05.10.2023. У період шлюбу - [INFO] народилася донька [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05.10.2023 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 15000,00 грн., починаючи з 31.07.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач офіційно працевлаштований в Офісі Генерального прокурора на посаді начальника відділу та сплачує аліменти. 09.10.2025 відповідачем на праві власності набуто квартиру у місті Києві, вартістю 1913777,00 грн. Вказане свідчить про покращення матеріального стану відповідача, що створює умови для більш повного фінансування потреб дитини. На підставі викладеного, позивачка просить змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з відповідача з твердої грошової суми в розмірі 15000,00 грн. на частку від усіх його доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04.11.2025 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Відповідач, не погоджуючись із позовними вимогами, подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити. Вказав, що з моменту народження доньки повністю залучений у її виховання, догляд та приділяє увесь свій вільний час та кошти. Під час розгляду справи у суді про розлучення та стягнення аліментів, він не заперечував щодо стягнення аліментів на утримання доньки у розмірі 15000,00 грн. Не бажаючи травмувати дитину та усвідомлюючи важливість і значення матері в житті дитини, не заперечував щодо проживання дитини з мамою. Проте, за спільною домовленістю із позивачкою, два дні на тиждень та одну ніч, частину канікул і свят, дитина проживає із відповідачем за адресою - [ADDRESS] . Відповідач створив усі умови проживання для дитини. Відповідач разом із донькою кожні вихідні відвідує музеї, виставки, театри, філармонію, кінотеатри та парки, катаються на велосипедах, роликах, ковзанах, конях та інше. Під час канікул відповідач здійснює оздоровлення доньки, здійснюючи поїздки до Карпат, відвідує бабусю та хресних. Поїздки дитини в табори, відповідач фінансує самостійно та ці витрати не охоплюються аліментами, які присуджені за рішенням суду. Враховуючи заощадження і відповідно до декларацій за 2023, 2024 роки відповідачу вдалося накопичити певну суму коштів для придбання квартири, яка придбана по переуступці та безпосередньо від забудовника ПАТ «ХК «Київміськбуд» та наразі не придатна для проживання, оскільки потребує коштів для її облаштування. Така інвестиція не є покращенням матеріального стану, оскільки фактично офіційно отримані, заощаджені і задекларовані кошти, з яких вже утримані аліменти. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Ніколаєва Г.Г. подала відповідь на відзив. Вказала, що відзив не містить належних доказів чи юридично значимих аргументів, що стосуються предмета доказування у цій справі, а заперечення відповідача ґрунтуються на припущеннях. Відповідач не спростував наявність у нього зміни матеріального стану та не вказав про неможливість сплачувати аліменти у розмірі частки його доходів. Доводи відповідача про те, що потреби дитини не доведені вважає хибним, оскільки потреби дитини, особливо у шкільному віці, об`єктивно зростають і не потребують додаткових доказів. Розмір аліментів визначається залежно від платоспроможності батька, а не від витрат одержувача. Розмір аліментів визначався у період, коли дитина була дошкільного віку. Перехід від шкільного віку закономірно збільшує регулярні витрати на харчування в школі, підручники, робочі зошити, шкільну форму, спортивний одяг, позашкільні гуртки, логістичні витрати, медичні огляди, участь у заходах і екскурсіях. Дитина проживає окремо з матір`ю, що створює додаткове фінансове навантаження саме на позивачку. Будь-які добровільні платежі батька не є стабільними, гарантованими або регулярними та не підміняють обов`язок сплачувати аліменти. Представник позивачки вказує на те, що твердження відповідача про недоведеність потреб дитини та його посилання на добровільні платежі є юридично необґрунтованими. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, де вказує на те, що сторона позивача не заперечує фактичні обставини, що склалися між батьками відносно виховання та утримання доньки. Відповідач в свою чергу заперечує необґрунтовані вимоги позивачки не на потреби дитини. Крім того, відповідач вказує, що придбання ним квартири не є автоматичним покращенням його матеріального стану, оскільки не з`явилось додаткового джерела отримання коштів. В свою чергу придбання квартири є розпорядженням вже наявними коштами, а не є отриманням додаткового доходу. На підставі викладеного, відповідач просив відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивачки подану позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити з викладених підстав. Відповідач проти задоволення позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Вислухавши вступне слово сторін, дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 19.12.2015 по 05.10.2023. У період шлюбу народилася донька [PERSON] [INFO] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05.10.2023 розірвано шлюб між подружжям та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 15000,00 грн. щомісячно, починаючи з 31.07.2023 і до досягнення дитиною повноліття. 09.10.2025 [PERSON] набув право власності на квартиру, вартістю 1913777 грн. про що свідчить повідомлення про суттєві зміни в майновому стані від 16.10.2025 та копія довідки від 07.10.2025. Позивачка, звертаючись до суду із позовом про зміну способу стягнення аліментів, посилається на те, що у відповідача покращився матеріальний стан, про що свідчить купівля ним квартири, відтак просить змінити спосіб стягнення аліментів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Положення статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.. 1,2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положенням статті 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05.02.2014 № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30.06.2020, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12.01.2022 у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23.05.2022 у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 182 СК України суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно положення статті 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років становить 3196,00 грн. Відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05.10.2023 розмір аліментів визначено у твердій грошові сумі у розмірі 15000,00 грн., який підлягає стягненню на утримання дитини щомісячно до досягнення нею повноліття. Сторони в судовому засіданні визнали ту обставину, що рішення суду відповідач виконує добровільно, виконавче провадження відсутнє, відтак вказана обставина не підлягає доказуванню згідно ч 1 ст. 82 ЦПК України. Згідно положення ст. 180 СК України обов`язок щодо утримання дитини покладається на батьків. Враховуючи розмір аліментів, визначений рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05.10.2023, згідно якого відповідач сплачує 15000,00 грн. та обов`язок мати, встановлений положенням ст. 180 СК України, отже розмір аліментів на утримання дитини становить 30000,00 грн. щомісячно. Позивачка, звертаючись до суду із вказаним позовом не вказала, що зумовило її звернутися до суду із позовом про зміну способу стягнення аліментів, адже можливість відповідача сплачувати аліменти не є підставою для звернення із вказаним позовом. Натомість, позивачка у позовній заяві не вказала, представник позивачки в судовому засіданні не зазначила, які витрати та у якому розмірі позивачка здійснює на утримання дитини щомісячно. Відтак, суд позбавлений можливості згідно статті 182 СК України дослідити обставини, які підлягають врахуванню. Доводи представника позивачки про те, що відповідач офіційно працевлаштований, відтак є необхідність у стягненні аліментів у частці від доходу батька, суд до уваги не приймає, оскільки на момент ухвалення рішення Деснянським районним судом міста Києва від 05.10.2023, відповідач вже був працевлаштований. Суд до уваги не приймає доводи позивачки, яка стверджує, що у зв`язку із придбанням відповідачем квартири його матеріальний стан після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів покращився, оскільки всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України стороною позивача не було надано належних, достовірних та допустимих доказів. Доводи сторони позивача, викладені у відповіді на відзив не спростовують висновків суду. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 6 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пред`являючи вимоги про зміну способу стягнення аліментів із твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) платника аліментів, позивачка належним чином не обґрунтувала та не підтвердила належними доказами факт зміни обставин, які мали місце за період з часу видачі рішення суду про стягнення аліментів та станом на час звернення до суду із вказаним позовом. Позивачкою не надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про збільшення її витрат на утримання неповнолітньої дитини. Позивачкою лише констатовано, що право вибору способу стягнення аліментів, у твердій сумі або в частині від заробітку (доходу), Закон закріпив виключно за одержувачем аліментів, та відповідач має змогу сплачувати аліменти, однак, не доведено жодним доказом, що потреби дитини в розвитку, навчанні та вихованні збільшилися. Позивачка в позовній заяві навіть не вказала та не надала докази на підтвердження збільшення потреб у розвитку, навчанні та вихованні доньки, що вимагає від неї додаткових фінансових витрат, які б могли бути сприйняті судом як підстава для зміни способу стягнення аліментів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Таким чином, як у позовній заяві позивачки, так і під час судового розгляду справи її представник не довели обставин, визначених ст. 192 СК України, які є підставою для зміни способу стягнення аліментів, визначений за рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05.10.2023. Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до положення ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору згідно п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відтак витрати зі сплати судового збору компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed