Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Комунального закладу "Слобожанський центр культурних послуг" Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання дій протиправними, зобов`язання утриматися від вчинення певних дій та відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого вказує на те, що він працює на посаді юрисконсульта в Комунальному закладі «Слобожанський центр культурних послуг» Слобожанської селищної ради. Вказує, що 14 травня 2025 року був зобов`язаний з`явитися до Індустріального районного суду м. Дніпро на 11:00 год. для участі у судовому засіданні у кримінальному провадженні (справа N? 202/14608/24). 14 травня 2025 року подав директору Л. Коцарь письмову заяву «Про відсутність на робочому місці у зв?язку з викликом до суду». Незважаючи на викладене, директор КЗ «СЦКП» ССР Коцарь Л.В. на його заяві від 14.05.2025 р. вчинила протиправну та незаконну дію, наклавши власноруч резолюцію «заперечую». Під час його відсутності на робочому місці у зв?язку з участю у судовому засіданні, за ініціативи директора Л. Коцарь, було вчинено дію щодо складання Акту №1 про відсутність на робочому місці від 14.05.2025 року. Складання такого акту за даних обставин, позивач розцінює як безпідставну спробу зафіксувати нібито порушення ним трудової дисципліни та створити штучні підстави для можливого притягнення його до відповідальності, а також, як протиправну дію. З огляду на викладене просить визнати незаконним та протиправними дії директора КЗ «СЦКП» ССР Коцарь Л.В. щодо викладеного, зобов`язати відповідача утриматися від будь-яких дій, що перешкоджають або можуть перешкодити йому у виконанні державних або громадських обов`язків, зокрема, відмовляти у наданні можливості та часу в період робочого часу для явки до суду чи інших правоохоронних органів за офіційним викликом та від безпідставного складання документів (фальшування), що фіксують нібито порушення його трудової дисціпліни за таких обставин. Стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, завдану протиправними діями у розмірі 5000 грн. та понесені судові витрати. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позовну заяву. Надав пояснення щодо позовних вимог. Представник відповідача, третя особата, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, просила суд відмовити у позові. Надала пояснення, зокрема заначила, що поставила резолюцію на заяві позивача, очкільки ним не було надано підтверджуючих докуменів про виклик до суду. Вона як керівник установи несе відповідальність за працівника - позивача у робочий час. Згодом позивачем було надано виклик до суду в день його відсутності на робочому місці та в табелі робочого часу цей день відображено, як відпрацьований день працівником. Заслухавши учасників судового провадження, свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 14 травня 2025 року [PERSON] подав директору КЗ «СЦКП» ССР Коцарь Л.В. письмову заяву «Про відсутність на робочому місці у зв?язку з викликом до суду», в якій повідомив, що відповідно до судового виклика (по телефону) його викликано до Індустріального районного суду м. Дніпро на 14 травня 11:00 год. для участі у судовому засіданні у кримінальному провадженні. Директор КЗ «СЦКП» ССР Коцарь Л.В. на його заяві від 14.05.2025 р. наклала власноруч резолюцію «заперечую, бо ненадані підтвердження». У зв`язку з викладеним було складено Акт №1 про відсутність працівника на робочому місці від 14.05.2025 року секретарем КЗ «СЦКП» ССР Марочкою А.О., у присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В акті зазначено, що [PERSON] був відсутній на робочому місці 14.05.2025 року впродовж з 10:40 до 17:00 год. без поважної причини. Працівник відмовився надати документи, що підтверджують поважну причину відсутності працівника на робочому місці. Згодом 20.05.2025 року [PERSON] було надано пояснення директору КЗ «СЦКП» ССР Коцарь Л.В. щодо відсутності на робочому місці, до яких додано повістку про виклик до суду в кримінальному провадженні. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснила суду, що працює вахтером у КЗ СЦКП, робочий день починається з 08-00 год. Свідок зазначила, що бачила як [PERSON] прийшов на роботу вранці, згодом о 10-40 год. [PERSON] поклав ключі від свого кабінету та пішов з роботи, сказавши, що ще буде, зазначила, що все в акті зазначено правильно. Знає, що позивач працює за графіком з 08-00 год до 14-00 год., коли складали Акт, то перевіряли кабінет позивача та його там не було о 17-00 год. Акт складала секретар, особисто присутньою при відмові позивача надати підтверджуючі документи вона не була. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснила суду, що працює завідувачем канцелярії (діловод) у КЗ СЦКП. Свідок зазначила, що вона підписувала Акт від 14.05.2025, але в табелі [PERSON] проставили робочий день, після того як він надав документи про причину відсутності. Зазначила, що позивач був відсутній на робочому місці о 17-00 год. 14.05.2025, а зранку вона його бачила на роботі до 10-40 год. Присутньою особисто вона не була саме при тому, як позивач відмовився надати документи про поважність відсутності на робочому місці. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснила суду, що працює провідним бухгалтером у КЗ СЦКП. Свідок зазначила, що бачила як [PERSON] був на роботі вранці, вказала, що [PERSON] був відсутній на роботі згодом, сподівались що прийде потім, але був відсутній тому і склали Акт від 14.05.2025, знає що графік роботи позивача з 08-00 год. до 14-00 год. Була розмова, в присутності членів комісії, що позивач відмовився надати документи про поважність відсутності на роботі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що працює секретарем у КЗ СЦКП. Свідок зазначила, що бачила позивача 14.05.2025 на роботі, проте він пішов не дочевшись резолюції. Вона складала Акт, оскільки [PERSON] був відсутній на робочому місці, сподівались, що він прийде і відпрацює свій час, проте не прийшов, документи про причину відсутності не той час не надавав. Так, суд зазначає, що позивачем не надано беззаперечних доказів, що спірна резолюція порушила його права, резолюція і складання акту не мало наслідків для порушення його трудових прав, адже позивач не виконував своїх службових обов`язків (не працював) на той час, доказів поважності відсутності на робочому місці на час подання заяви не надавав, що стало наслідком відповідна резолюція керівника установи, а згодом надавши директору документи про причину відсутності, йому було зараховано робочий день, що позивачем не оспорюється, в той же час, трудові відносини з ним не були припинені, тощо. З огляду на викладене позовні вимоги в цій частиі не підлягають задоволенню. Щодо вимоги про зобов`язання утримуватися від будь-яких дій у майбутньому (п. 2 прохальної частини позову), суд зазначає наступне. Відсутні правові підстави щодо задоволення зазначеної вимоги з огляду на те, що ця вимога заявлена для уникнення можливих, прогнозованих майбутніх дій, які позивач помилково та передчасно вважає протиправними, з огляду на вимогу зобов`язального характеру всупереч нормам зокрема Конституції України (ст. 129-1), якими судові рішення визнаються обов`язковими до виконання проте резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку сторони та зобов`язання її до вчинення чи від вчинення дій на майбутнє. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Шкода, заподіяна особі підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Отже в обґрунтуваннях позовних вимог, якими саме діями позивачу завдано моральної шкоди, в чому вона полягає, не містить жодних доказів, що підтверджують наявність шкоди та судом не встановлено неправомірність діяння відповідача, а тому суд вважає, що вимоги щодо відшкодування моральної шкоди необґрунтовані і не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, таким чином задоволенню не підлягають. Частина 2 статті 16 ЦК України встановлює перелік цивільно-правових (матеріальних) способів захисту прав та інтересів. Їх суть полягає у тому, що за їх допомогою відновлюється майновий стан особи, усуваються перешкоди на шляху здійснення права або невизначеність правового стану та фактів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернувся позивач, так і від характеру його порушення. Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ). Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (8согбіпо v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 201 Ороку, яке набуло статусу остаточного 14 січня 201Іроку). У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що закріплено у частині 6 статті 81 ЦПК України. Встановивши, що позивачем не доведено порушення його прав та інтересів і незаконності дій відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та трудового законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які можливо покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-81 ЦПК України, і тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. Щодо звернення позивача з приводу постановлення окремої ухвали відносно свідків та вжиття відповідних заходів реагування (внесення відомостей до ЄРДР). Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Тлумачення ч. 1 ст. 262 ЦПК України свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо під час вирішення спору встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Відповідно до ч. 3 ст. 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких ознак кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 4 ст. 262 ЦПК України суд постановляє окрему ухвалу щодо свідка, експерта чи перекладача у разі виявлення під час розгляду справи відповідно неправдивих показань, неправдивого висновку експерта чи неправильного перекладу, підробки доказів та направляє її прокурору чи органу досудового розслідування. Отже, постановлення окремої ухвали є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) саме на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду, а в розумінні ч. 4 ст. 262 ЦПК України, щодо свідка, у разі виявлення під час розгляду справи відповідно неправдивих показань. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2018 року в справі № 761/32388/13-ц дійшов висновку, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком. Водночас, суд зазначає, що під час розгляду справи, не було встановлено підстав для постановлення окремої ухвали відносно свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання та приведені до присяги. Разом з тим судом в судовому засіданні роз`яснено позивачу право звернення з заявою про внесення відомостей про кримінальне правопорушення. Наведені позивачем аргументи щодо необхідності постановлення окремої ухвали є його власним інтерпретуванням процесуальної доцільності та законності дій свідків з приводу яких, позивач вправі особисто звернутись до правоохоронних органів, у зв`язку з чим, суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали. Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed