Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22.10.1999р. вона та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів громадянського стану Радивилівського районного управління юстиції Рівненської області. Від даного шлюбу сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі сторони спільними зусиллями та за спільні кошти набули у власність спільне майно, а саме збудували житлові будинки (домоволодіння): А-1 житловий будинок, ПГ/Б погріб під частиною будівлі, Б-1 господарські будівлі зблоковані, N1- огорожа, N2- огорожа, І вимощення), загальною площею 168,9 кв.м., житлова площа 77 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 30704466) та А-І, Мс житловий будинок -з мансардою, а-ІІ веранда), загальною площею 123,1 кв.м., житлова площа 72,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37788095). Право власності на зазначені домоволодіння зареєстровані за відповідачем. Дані домоволодіння збудовані на земельних ділянках: кадастровий номер: 5625810100:01:008:0150, площею 0,0517 га та кадастровий номер: 5625810100:01:006:0078 площею 0,080 га, які перебувають у власності відповідача за договорами дарування від 02.04.2010р. та від 18.03.2005р. На підставі викладеного, позивачка просить здійснити поділ спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеного майна. Вказаний позов надійшов до суду 30.06.2025р. Ухвалою суду від 03.07.2025р. позов був залишений без руху для усунення недоліків. Ухвалою суду від 07.07.2025р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 24.07.2025р. на адресу суду надійшов відзив відповідача. Згідно відзиву, відповідач, фактично не заперечуючи щодо спільності майна подружжя, зазначеного позивачем у позові, просить відмовити у його задоволенні, оскільки застосований позивачкою спосіб захисту її прав є неефективним, не вирішує спір остаточно і по суті, та насправді суперечить інтересам обох сторін у справі. Відповідач не заперечує щодо поділу майна, однак він повинен бути реальним, а не умовним, тому готовий компенсувати позивачу вартості всього майна, зазначеного нею у позові. 28.07.2025р. до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач зазначає, що спосіб захисту є належним, ефективним, згоди на компенсацію частки у спільній власності вона не дає та не бажає цього. Ухвалою суду від 18.08.2025р. закрито підготовче засідання та справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, просили його задовольнити, відзив відповідача не приймати до уваги, оскільки він не ґрунтується на нормах права. Належним чином повідомлений відповідач тричі в судове засідання не з`явився, постійно надаючи клопотання про відкладення у зв`язку зі станом здоров`я. Позивач та представник позивача в судовому засіданні просили розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки такі дії останнього є зловживанням правами. Клопотання про відкладення жодним чином не підтверджені щодо неможливості з`явитися до суду, або укласти договір на правову допомогу. Хвороба відповідача є тривалою, а тому потребує постійного підтримання, однак стан його дозволяє за бажанням приймати участь у судовому розгляді. Вважають такі дії відповідача штучними, направленими на затягування розгляду справи. Заслухавши думку позивача, її представника, дослідивши матеріали клопотань про відкладення, приймаючи до уваги норми ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає підстав для подальшого відкладення розгляду справи та вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав: Як встановлено судом, 22.10.1999р. [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] уклали шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів громадянського стану Радивилівського районного управління юстиції Рівненської області, про що в Книзі реєстрації шлюбу зроблено відповідний актовий запис за №78, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с. 11).. За час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] збудували житлові будинки (домоволодіння): А-1 житловий будинок, ПГ/Б погріб під частиною будівлі, Б-1 господарські будівлі зблоковані, N1- огорожа, N2- огорожа, І вимощення), загальною площею 168,9 кв.м., житлова площа 77 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 30704466) та А-І, Мс житловий будинок -з мансардою, а-ІІ веранда), загальною площею 123,1 кв.м., житлова площа 72,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37788095), які зареєстровано на [PERSON] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №432477747 від 23.06.2025 (а.с. 25). Право власності на них набуто як на новостворені об`єкти нерухомості згідно свідоцтв про право власності від 16.06.2010р. та від 03.10.2012р. (а.с. 122-128). Вказані домоволодіння побудовані на земельних ділянках: кадастровий номер: 5625810100:01:008:0150, площею 0,0517 га та кадастровий номер: 5625810100:01:006:0078 площею 0,080 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які перебувають у власності відповідача за договорами дарування від 02.04.2010р. та від 18.03.2005р. Зазначене підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки (а.с. 26-27). Як зазначено в ч.ч. 1, 2 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Згідно ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої у разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. А як зазначено в ч.1 ст.62 СК України, об`єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказаними правовими нормами встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, яка може бути спростована. Так, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 гривня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст. 12, ч.1, ч.5, ч.6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що спірні домоволодіння є спільним майном подружжя, що набуте за час шлюбу, виходячи з фактичних обставин справи та наданих сторонами доказів і підлягає поділу. Що стосується вимоги про поділ земельних ділянок, суд зазначає наступне. Як встановлено судом, земельні ділянки: кадастровий номер: 5625810100:01:008:0150, площею 0,0517 га та кадастровий номер: 5625810100:01:006:0078 площею 0,080 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, перебувають у власності відповідача за договорами дарування від 02.04.2010р. та від 18.03.2005р., що стверджується Державними актами на право власності. А тому, враховуючи вище викладене, ч.1 ст. 57 СК України, суд вважає, що спірні земельні ділянки є особистою приватною власністю відповідача. Однак, як зазначено у правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 317/2520/19, приватизована земельна ділянка не відноситься до спільного майна подружжя, проте у випадку, якщо на ній знаходиться спільний будинок та у разі його поділу між подружжям та виділу конкретної частини, відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України до особи, яка не мала права на земельну ділянку, переходить це право у розмірі частки виділеного майна. Дану позицію суд застосовує і щодо земельних ділянок, які перебувають у власності за договором дарування. А тому, оскільки частки позивачки та відповідача в праві спільної сумісної власності на домоволодіння є рівними та становлять по 1/2 частині за кожним із співвласників, а тому [PERSON] набуває у відповідній виділеній частині право на земельні ділянки згідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Згідно з ч. 1ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника. Відповідно до ч. 1ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.06.2020 в справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства». Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16). Таким чином, хоча [PERSON] отримав у приватну власність шляхом дарування земельні ділянки за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , але оскільки розташовані на цих земельних ділянках домоволодіння є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, відтак до позивачки перейшло право власності й на 1/2 частину земельних ділянок, на яких ці домоволодіння побудовані, що відповідає принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позов, пред`явлений [PERSON] , є обґрунтований та підлягає до задоволення в повному обсязі заявлених позовних вимог. Викладені у позові обставини підтверджуються наданими доказами. Оскільки спірні домоволодіння набуті у власність сторонами за час зареєстрованого шлюбу, зважаючи на презумпцію спільності майна подружжя, вони є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно частки їх є рівними. У зв`язку з тим, що до [PERSON] переходить право власності на 1/2 частину домоволодінь, то до неї також переходить право власності на земельні ділянки у розмірі частки права власності на домоволодіння, відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відзив відповідача щодо неналежного способу захисту, суд не приймає до уваги, оскільки він не ґрунтується на нормах права. Щодо посилання не неефективність позовних вимог, то в даному випадку позивач сам обирає спосіб захисту і вибраний спосіб захисту позивачем не суперечить нормам матеріального права. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені позивачем витрати зі сплати судового збору в сумі 12 596,48 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved