Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

До Києво-Святошинського районного суду Київської області від представника позивача Ткаченко М. надійшла позовна заява ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11.05.2021 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАНІФОЮ» та [PERSON] укладено Договір № 2300079. Договір позики укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, п. 12 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 ЦК України).Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав увласність грошові кошти у розірі 3700 грн. шляхом переказу вказаної суми на банківську картку відповідача. 13.10.2021 року було укладено договір №13/10-2021 відповідно до якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАНІФОЮ» відступило на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2300079. 10.01.2023 року було укладено договір № 10-01/2023 відповідно до якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, у тому числі за договором № 2300079. Отже, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до відповідача за договором № 2300079. Внаслідок невиконання відповідачем умов кредитного договору № 2300079, його заборгованість становить 16466,48грн, з яких: 3 700,00 грн - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту), 12 766,48 грн - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги. Тому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 16466,48 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 9 000,00 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.10.2025 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом учасників справи та призначено судове засідання. 08 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти задоволення вимог позивача, що викладені в позовній заяві. Мотивуючи тим, що дійсно між ТОВ «МАНІФОЮ» та ним був укладений договір позики №2300079 від 11.05.2021 року на суму 3700 грн. які він отримав, однак умови та текст договору щодо відсотків та оплатності кредиту про які заявлено позивачем невідповідають договору який він дійсно укладав. Вважає, що минув строк позовної давності три роки, тобто строк позики до 10.06.2021 року який відповідно до ст..257 ЦПК України сплив 10.06.2024 року. В свою чергу, позивач звернувся до суду з позовом лише 20.10.2025 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності, тому в задоволенні позовних вимог треба відмовтит у повному обсязі. Крім того, зазначив, що під час підписання договору позики він підписав інші умови по оплатності. А саме про те, що був акційний кредит, відсотки відповідно до якого складають 0,01%. Позивач не довів, що відповідач підписав саме договір, який долучив до позову. Крім того, договір не був надісланий відповідачу на електронну адресу чи будь-яким іншим шляхом. Умови та текст Договору розроблений кредитором тбто ТОВ «МАНІФОЮ», посилання на сайт первісного кредитора як на підтвердження факту ознайомлення відповідача з текстом Доовору не може бути належним фактом ознайомлення, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дії однієї сторони (кредитора), яка може внести і вносить відповідні зміни в односторонньому порядку в умови договору споживчого кредиту Вказаний висновок узгоджується із постановою ВС України від 11.03.2015 року. Подібні практика викладена також у постанові ВС у складі Об`єднаної палати КЦС від 23.05.2022 року. Також вказане узгоджується з висновками викладеними в постанові ВП ВСУ вд 03.07.2019 року по справі №342/126/20. Крім того, доданий до позову «Паспорт позики» вказує, що нібито відповідач отримав позику у розмірі 12000 грн., що не відповідає дійсності та розрахунку заборгованості, що свідчить про фальсифікацію умов договору. В свою чергу, навіть якщо і презумувати щододаний договір є таким самим який відповідач підписав, то загальна вартість позики та відсотки за кроистуваня кредитом протягом 30 днв, що передбачено умовами договору п.2.3.4. Договору та п.1 Додатку №1 до договору становить 5908,90 грн, з яких тіло кредиту 3700 та відсотки 2208,90 грн. Після спливу строків кредитування неможливо продовжувати нарахування відсотків за користування кредитом відповідно ч.2 ст.1050 ЦК України. В такому разі права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова ВП ВС України №444/9519/12 від 28.03.2018 року). Отже проценти за користування коедитом можуть нараховуватися лише з 11.05.2021 по 10.06.2021 рік. Більш того, від повідо до ч.5 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної ставки, розрахованої відповідно до частини 4 цієї статті , не може перевищувати 1%,тобто за умовами даного кредиту це складає 1100 грн. Тому загальна сума заборгованості складає 4810 з яких:3700 тіло кредиту та 1100 грн. відсотки за користування кредитом, протягом 30 днів. Щодо можливості відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання з 11.06.2021 по 20.10.2025 року, як штрафні санкції, відповідно до ЗУ «Про споживче кредитування» та ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг`нараховані в період з 01.03.2020 року по 23.01.2024 рік підлягають списанню. Також не підлягають стягненню витрати на правову допомогу, оскільки позов не підлягає задоволенню та позивач не надав належних та допустимих доказів сплати витрат за правову допомогу, а саме платіжне доручення. Однак, відповідач наполягає на строках позовної давності які на час подачі до суду сплити, тому у позові необхідно відмовити у повному обсязі. 14 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник позивача [PERSON] до суду подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом у три роки , що передбачено ст.257 ЦПК України, оскільки перебіг таких строків був зупинений у зв`язку з введеннім карантину, а в подальшому воєнним станом. Укладений договір між первісним кредиторм та відповідачем був укладений відповідно до вимо ст.207,208,1047,1055 ЦК України, який був підписаний одноразовим індифікатором, відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію» що має таку юридисну силу, як і власноручний підпис. Відповідачем не надано докавіз, що спостосують призумцію правомврномтів укладеного договору, будь-яких доказів що договір було змінено та не надає іншої редакції договору, відмінної від договору наданого позивачем. В договорі чітко визначені умови нарахування процентів за просторочення користування кредитом, тому вважає що є всі законні підстви нараховувати поруенти за фатичне користування кредитом позо строку дії договору. Також, є безпідставні доводи відповідача щодо можливості застосуваня до вказаних договірних правовідностин денну відсоткову ставку у розмірі 1%, оскільки ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення державного регулювання» відповідно до ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування» не застосовується з тах підстав, що строк дії договіру позики, укладений з відповідачем, закінчений до набрання чиності вказаного вище Закону. Посилання відповідача на «Паспорт позики» який доданой до позову де вказано, що відповідач отримав позику у розмірі 12000 грн., що не відповідає дійсності, не є доказом, оскільки вказаний документ містить інформаційний характер, як зразок обчислення процентів по кредиту. Просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відмовити відповідачу у задоволенні заяви про застосування позовної давності. До суду через підсистему «Електронний суд» відповідачем були надіслані заперечення на відповідь на відзив та представником позивача були надіслані додаткові пояснення, в яких сторони більш детально виклати свої вимоги та заперечення з посилання на практику Верховного суду. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, у позовній заяві просив розглянути справу за відсутності представника позивача. Відповідач у судовому засіданні підтримав свій відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив, позовні вимоги не визнає, проси застосувати строки позовної давності та відмовити у позові у повному обсязі. Заслухавши відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 11 травня 2021 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАНІФОЮ» та [PERSON] укладено договір позики № 2300079, який підписано електронним підписом позичальника, відповідно до якого відповідач отримала кредит у сумі 3 700,00 грн, строк позики до 10 червня 2021 року (30 днів), середньоденний розмір процентів акційний - 0,01000%, базовий - 1,99000%, від суми позики за кожен день користування позикою, на прострочену позику - 1,01% від суми позики за кожен день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою. 13 жовтня 2021 року ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАНІФОЮ» та ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» уклали договір факторингу № 13/10-2021, відповідно умов якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАНІФОЮ» відступило ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право грошової вимоги до боржників за договорами позики, в тому числі за договором позики № 2300079 від 11.05.2021 року. Згідно з договором про відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10 січня 2023 року, ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило право вимоги до боржників за кредитними договорами ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», у тому числі за договором позики № 2200079 від 11 травня 2021 року, що укладений між ТОВ «МАНІФОЮ» та [PERSON] . Відповідно до зміни в реєстрі боржників до договору № 10-01/2023 про відступлення прав вимоги від 10.01.2023 року за [PERSON] рахується заборгованість за договором позики у розмірі 16466,48 грн, з яких: 3 700,00 грн заборгованість за основним зобов`язанням; 12766,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами. Заборгованість у такому розмірі зазначена також долученими до позовної заяви розрахунками заборгованості за договором позики № 2300079 від 11 травня 2021 року. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 512 Цивільного кодексу України передбачає, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору невстановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (частини перша, друга статті 639 Цивільного кодексу України). Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частин першої, другої статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні визначені Законом України «Про електронну комерцію», який встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Суб`єкт електронної комерції - суб`єкт господарювання будь-якої організаційно-правової форми, що реалізує товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, або особа, яка придбаває, замовляє, використовує зазначені товари, роботи, послуги шляхом вчинення електронного правочину. Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту)другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Цивільного кодексу України). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 243/6552/20, від 09 вересня 2020 року в справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року в справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19 та інших. Отже, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вказаний вище договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Згідно п. 5 розділу VІІ постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», чинної станом на час укладення договору позики від 21 червня 2021 року, документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. Сторони договору узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування та підписали зазначений договір електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення договору на таких умовах. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Аналізуючи договір позики від 11.05.2021 року, укладеного ТОВ «Маніфою» з [PERSON] встановлено, що строк дії казаного договору, сторонами визначений 30 днів до 10 червня 2021 року. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Разом із тим, згідно розрахунків заборгованості, долучених до позовної заяви, вбачається, що відсотки за користування кредитом зі строком користування до 10 червня 2021 року продовжували незаконно нараховуватися після закінчення строку основного зобов`язання. Дані обставини також підтверджуються долученим до справи витягом з реєстру боржників до договору факторинку № 13/10-2021 від 13.10.2021 року відповідно до якого на час відступленя право вимог ТОВ «Вердикт Капітал» була нараховано заборгованість [PERSON] а саме: сума позики 3700 гр, проценти за користування кредитом 5890,4 грн. забогованість за процентами на прострочення позики 1868,5 грн. Також витягом з додатку №1 до додаткової угоди №10 від 04.02.2025 року (до договору про відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10 січня 2023 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР»), а саме зміни до реєстр боржників де вказана забороганість відповідача [PERSON] у розмірі 16466,48 грн. з яких 3700 тіло позики, 12766,48 грн. проценти за користування кредитом. Наведеним обставинам дають суду підстави вважати, що доводи відповідача викладені у відзиві щодо безпідставного нарахування поцентів за прострочення користуванн кредитом після сливу строк його погашення є обґрунтованим. В свою чергу, суд звертає увагу, що неповернення кредиту у визначений договором строк, в даному випадку після спливу строку кредитування 10 червня 2021 року, свідчить не про продовження строку договору, а про неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань. Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач не заявляв вимоги про стягнення грошових сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, проценти за користування кредитними коштами, після спливу строку кредитування 10 червня 2021 року нараховані відповідачу є безпідставними, а отже у зазначеній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд враховує, що згідно додатку № 1 до договору позики від 11 травня 2021 року № 2300079, загальна вартість кредиту становить 3700 грн., з яких проценти за користування позикою становлять 59,70 грн., за наведеним графіком сума процентів за весь строк позики становить 2208,90 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості [PERSON] за договором позики від 11 травня 2021 року № 2300079 станом на час звернення з даним позовом становив 3700 грн. заборгованості за тілом кредиту та 2208,90 грн. заборгованості за відсотками, всього 5908,90 грн., і саме в даному розмірі заборгованість підлягала стягненню з відповідача на користь позивача. За вказаних обставин, враховуючи, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав та не повернув отримані кредитні кошти та не сплатив проценти за користування ними у розмірі 2208,90 грн., право вимоги за вказаним договором перейшло до позивача, що не оспоруються відповідачем, тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у розмірі 5908,90 грн., яка складається з тіла кредиту у розмірі 3700 грн. та процентів за користування позикою у розмірі 2208,90 грн. В свою чергу доводи відповідача про те, що під час укдалання договору він підписував інші умови, які невідповідають договору який надано позивачем, суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано жодного доказу про наявності договору іншого змісту, який він підписував. Також відповідач не надав суду доказів, того що він оспорював чи заперечував зміст вказаного договору, як до позивача так і в судовому порядку. Щодо посилання відповідача на «Паспорт позики», який доданий до позову, що свідчить по суперечності щодо розміру отриманого кредиту, суд звертає увагу на те, що позовні вимоги заявлені у розмірі 3700 грн., що відповідає умовам договору та додаткам до нього. Вказаний відповідачем документ суд не досліджував, як доказ умов договору підписаних відповідачем. Крім того, сам відповідач не оспорує те, що він отримав кредитні грошові кошти у розмірі 3700 грн. Щодо доводів відповідача про застосуваня до даних правовідносин ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування» в редацкії 22.11.2023 року, суд звертає увагу на наступне. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень вазаного вище Закону, як передбачає, що положеня ч.5 ст.8 Закону щодо обмеження максимального розміру деної процентної ставки, вводиться в дію поетапно , а саме протягом 240 днів з дня набрання чинності ЗК «Про внесення змін до деякиїх законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Частикою 2 розділу 2 Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деякиїх законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», встановлено, що діяп.5 розліду І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит , укладені до набрання чинноств цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Спірник договір був укладений 11.05.2021 року та строк його дія закінчився 10.06.2021 року, тобто строк дії вказаногоо договору закінчився до набрання чинності вказаного вище Закону. Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що до вказаних правовідносин за договором позики неможливо застосовувати денну відсоткову ставку на рівні 1 % при здійснення розрахунку заборгованості по кредиту, тому вимоги відповідача щодо вказаних обставин є безпідставними. Що стосується строків позовної давності, суд зазначає наступне: Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Разом з цим, відповідно до п.12 Перехідних та прикінцевих положень до ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин, дію якого неодноразово продовжено. Дію карантину скасовано 01 липня 2023 року. Крім того, відповідно до п. 19 Перехідних та прикінцевих положень до ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, з 12.03.2020 по 01.07.2023 року перебіг строків позовної давності продовжено, а з 24.02.2022 року та по даний час перебіг строків позовної давності зупинено. Отже, строки позовної давності позивачем не були пропущені, а тому суд не вбачає правових підстав для застосування строку позовної давності. Щодо вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати склад та розмір яких входить до предмета доказування в справі. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із частинами першою та другою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Представник позивача заявила вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 9 000,00 гривень, на підставі: копій договору про надання правової допомоги №01-07/2024 від 01.07.2024 року, додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024 року до заявки про надання юридичної допомоги № 215 від 01.09.2025 року, витягу з акту № 14 про надання юридичної допомоги від 30.09.2025 року, копії прайс-листа АО «Лігал Ассістанс» від 01.11.2023 року. Загальна вартість витрат на правову допомогу складає 9 000,00 грн. Суд приймає вказані докази, як підтвердження надання професійної правової допомоги для звернення до суду про стягнення заборгованості по договору позики №2300079 та узгодження вартості наданих послуг. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить з диспозиції частини першої статті 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно із частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial