Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Головко О.С. звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] основну суму боргу в розмірі 22 000 доларів США, що станом на 01.02.2024 року еквівалентне сумі 827200 грн., 100% річних в розмірі 54547,95 доларів США, що станом на 01.02.2024 року еквівалентне сумі 2051003 грн. та судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики у вигляді розписки, відповідно до якої позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти у розмірі 22000 доларівСША, які останній зобов`язався повернути до 10.08.2021 року. Договором позики визначено, що за несвоєчасне повернення позики позичальник несе відповідальність у вигляді зобов`язання сплатити також 100% річних від розміру простроченої суми боргу. Відповідач взятих на себе зобов`язань за розпискою не виконав, коштів не повернув, а тому з нього підлягає стягненню основна сума боргу в розмірі 22000 доларів США та 100% річних за період з 10.08.2021 року по 01.02.2024 року (905 днів) в розмірі 5454795 доларів США. Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області [PERSON] від 06.02.2024 року прийнято до свого провадження вказану цивільну справу впольооповного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.11). Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області [PERSON] від 13.08.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с.19). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2025 року у зв`язку із звільненням з посади судді [PERSON] , справа передана на розгляд головуючому судді Лебідь-Гавенко Г.М. (а.с. 26). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29.04.2025 року прийнято до свого провадження вказану цивільну справу та призначено до загального позовного провадження (а.с. 27). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09.09.2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 39-40). Представник [PERSON] - адвокат Головко О.С., подав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи у їх відсутност, позов підтримує в повному обсязі, позовні вимоги просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 49). [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, за місцем реєстрації, але до суду повертаються конверти з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.12, 22, 24, 36, 48), та у порядку ч. 11 статті 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення на сайті «Судова влада» (а.с. 16, 20, 41), правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідачів, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі заочного рішення та задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 10.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої [PERSON] одержав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 22000 дол. США, строком повернення до 10.08.2021 року, про що свідчить копія письмової розписки від 10.08.2020 року (а.с. 5), оригінал якої оглянуто в судовому засіданні. Зі змісті даної розписки слідує, що дана розписка має силу договору позики. Позика є безвідсотковою. За несвоєчасне повернення позики позичальник несе відповідальність у вигляді зобов`язання сплатити суму боргу, а також 100% річних від розміру простроченої суми боргу. У визначений договором позики термін відповідач грошові кошти позивачу не повернув, доказів портилежного суду надано не було. Стаття 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У постанові Верховного Суду №369/3340/16-ц від 22.08.2019 року, колегія суддів зазначила, що з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 26.04.2022 року у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052 св 21). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Також суд враховує, що у постанові Верховного Суду від 12.01.2022 року у справі №206/6401/18 зазначено, що: на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Верховний Суд у постановах від 22.08.2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 18.05.2020 року у справі № 177/1659/17, від 03.06.2020 року у справі № 461/9270/18-ц виснував, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов`язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов`язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)». Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем [PERSON] жодних доказів на спростування доводів позивача зазначених у позові, або ж сплати останньому боргу за договорами позики, до суду не подано. Встановивши справжню правову природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позики, та факт передання позивачем відповідачу в позику коштів у розмірі 22000 доларів США згідно розписки від 10.08.2020 року, з огляду на порушення відповідачем зобов`язань щодо повернення суми боргу, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 22000 доларів США та 100% річних від простроченої суми богу за 905 днів за період з 10.08.2021 року по 01.02.2024 року в розмірі 54547,95 доларів США (22000 * 100* 905/ 365 / 100 = 54547,95), що в загальному розмірі становить 76547,95 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.02.2024 року (1 долар США 37,60 грн.) становить 2878202,74 грн. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, надання позивачем достатніх доказів, які підтверджують позовні вимоги, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 15140,00 грн., а позов задоволено повністю, то вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved