Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства "Дніпроазот" про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 28920,54 грн. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що позивач у період з 18.02.2019 по 05.08.2025 знаходилась у трудових відносинах з АТ "Дніпроазот". За період її роботи на підприємстві виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 28920,54 грн. Крім того, у поданій заяві позивач просить поновити їй строк на подання позовної заяви про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, посилаючись на те, що кожного місяця після її звільнення, вона приходила до відповідача з проханням та усними вимогами щодо виплати їй заборгованості по заробітній платі, але отримувала одні обіцянки щодо виплати вказаної заборгованості. Вона не має юридичної освіти, не знає особливостей трудового законодавства, у зв`язку з чим не могла знати, що у Кодексі законів про працю України внесено зімни щодо зменшення строків звернення до суду з вимогами про стягнення невиплаченої заробітної плати. Ухвалою суду від 05.12.2025 відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 22.12.2025 на 11:30 годин. 22.12.2025 сторони у судове засідання не з`явились. Позивач у поданій заяві просить розглянути справу без її участі, не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач не забезпечив у судове засідання явку повноважного представника, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин, відзив на позов не подав, суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, про що постановлено ухвалу від 22.12.2025. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, з урахуванням приписів ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд враховує наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з АТ "Дніпроазот", що підтверджується копією трудової книжки та наказом №764 від 05.08.2025 про припинення трудового договору. Розрахунковий листок за серпень 2025 року свідчить про те, що борг АТ "Дніпроазот" по заробітній платі перед позивачем складає 28920,54 грн. Вказана заборгованість відповідачем не сплачена, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст.1 Закону України "Про оплату праці", ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 1 ст.21 Закону України "Про оплату праці" визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ст.15 Закону України "Про оплату праці" оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною першою ст.47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. За приписами ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Водночас, згідно рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року у справі № 1-7/2024(337/24), визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Ухвалюючи вказане рішення, Конституційний Суд України зазначив, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту. Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України. Станом на час розгляду даної справи в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надані докази на підтвердження сплати позивачеві нарахованої, але невиплаченої заробітної плати. Враховуючи викладене, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Outcome: approved