Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , в якому просить: без участі в судовому засіданні позивача постановити рішення про розірвання шлюбу, укладеного 21.08.2007 року у Виконкомі Котиківської сільської ради Городенкіського району Івано-Франківської області, між позивачем - [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] та відповідачем - [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] ; народжених у шлюбі дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] залишити проживати з батьком - позивачем [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . В обгрунтування позову зазначено, що позивач [PERSON] 21.08.2007 року уклав шлюб з [PERSON] . У шлюбі у них народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Як відомо в лютому 2022 розпочалася віроломна збройна агресія росії щодо України. Позивач отримав законну відстрочку від мобілізації як особа, яка утримує троє неповнолітніх дітей. Оскільки в Україні ставало все важче заробити, що пов`язано з війною, позивач подався на заробітки за межі України. Відповідач заявила, що за кордоном не працюватиме, бо там вимагають роботи, а не її видимості, тому відповідач з дітьми залишилася в Україні. Позивачу за кордоном приходилося тяжко працювати, щоби заробити та забезпечити зробленим дружину та дітей. Десь через рік-півтори знаходження позивача на заробітках до позивача стали доходити слухи, що відповідач одержавши від позивача гроші, на ці гроші гуляє, де заманеться, і поки гроші не протринькає до місця проживання може й не повертатися, при цьому діти напівголодні, бо тоді за ними дивитися мати відповідача, яка зрозуміло на свої доходи не спроможна їх належним чином забезпечити. З кінця літа - початку осені 2024 мати відповідача просить позивача припинити посилати відповідачу гроші, бо відповідач й так їх протринькує на себе, та забрати до себе на проживання спільних з відповідачем дітей, бо відповідач залишає їх майже напризволяще, а також, що дітей згідна привести позивачу. Очевидним є те, що сумісне життя і збереження сім`ї стало неможливим, тому примирення з відповідачем неможливе, а подальше існування шлюбу суперечитиме інтересам позивача та дітей. Тому передбачене ч.1 ст.111 Сімейного кодексу вжиття судом заходів щодо примирення не застосовувати, оскільки примирення між сторонами не реальне. При розірванні шлюбу, коли у сторін малолітні діти, суд повинен в рішенні зазначити з ким залишає дітей проживати. Позивач вважає, що з ним. Ухвалою суду від 25 квітня 2025 року дану позовну заяву - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали. 26 травня 2025 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 28 травня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Повідомлено сторін про те, що підготовче засідання в справі відбудеться 25 червня 2025 року о 09:50 год в приміщенні Городенківського районного суду Івано-Франківської області (вул. Героїв Євромайдану, 7 м. Городенка, Івано-Франківської області, зал судових засідань № 2). Ухвалою суду від 25 червня 2025 року визнано обов`язковою явку та участь в підготовчому засіданні позивача [PERSON] по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке відбудеться в приміщенні Городенківського районного суду за адресою: Івано-Франківська область, м. Городенка, вул. Героїв Євромайдану, 7, зал судових засідань №2, 05 серпня 2025 року о 10:30 год, для дачі пояснень, що стосуються предмету спору, з`ясування усіх обставин справи, повного та об`єктивного її розгляду. Судове засідання 05 серпня 2025 року було відкладено до 26 серпня 2025 року о 10:00 год у зв`язку з неявкою сторін, які про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у встановленому ЦПК України порядку. Позивач - [PERSON] до суду подав заяву, в якій просив позов вирішити без його участі в судових засіданнях по справі. Зазначив, що позов підтримує та просить задовольнити. Повідомив, що здійснити явку до суду він не спроможний, оскільки працює за межами України та як мусить заробляти щоб утримувати трьох дітей, які по факту проживають біля нього, оскільки їх мати (його колишня дружина) живе з іншим чоловіком, який цих дітей не бажає бачити Також зазначив, що інших пояснень, ніж ті, що в позові, у нього немає. Ухвалою суду від 26 серпня 2025 року залучено до участі в справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей Городенківської міської ради Івано-Франківської області, м. Городенка, вул. Шевченка, 77. Підготовче засідання ухвалено відкласти до 25 вересня 2025 року, 09 год. 50 хв. Зобов`язано третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору подати суду у строк до 25 вересня 2025 року висновок що стосується визначення місця проживання дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Підготовче судове засідання, призначене на 25 вересня 2025 року, було відкладено на 15.10.2025 у зв`язку із поданим клопотанням представника третьої особи - Наталії Сорочихін про відкладення розгляду справи для затвердження висновку органу опіки та піклування по даній справі. У зв`язку із неявкою сторін та поданим клопотанням представника третьої особи, судове засідання від 15.10.2025 було відкладено на 06.11.2025 о 9:40 год. 05.11.2025 на адресу суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Городенківської міської ради поступив висновок органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , затверджений рішенням виконавчого комітету Городенківської міської ради "Про затвердження висновку органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] " №1284 від 29 жовтня 2025 року, а також надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей. Зазначено, що висновок органу опіки та піклування Служба у справах дітей підтримує в повному обсязі. Ухвалою суду від 06.11.2025 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 01.12.2025. Розгляд справи 01.12.2025 не відбувся, оскільки суддя Федів Л.М. була зайнята по справі №342/1051/25. У судове засідання 22.12.2025 позивач не з`явився. 28.11.2025 до суду надійшла заява [PERSON] згідно якої позивач просив позов вирішувати без його участі. Зазначив, що позов підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву суду не подала, причин неявки суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення за зареєстрованим місцем проживання судових повісток про виклик до суду. Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №1419796 від 27.05.2025 зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] - [ADDRESS] . Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Городенківської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явилася. У листі, що надійшов до суду 05.11.2025 просила розглядати справу без їх участі. Зазначила, що висновок органу опіки та піклування підтримують в повному обсязі. Згідно з вимогами ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. При цьому днем вручення судової повістки є зокрема день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою 11 Заочний розгляд справи. Основною умовою відкладення розгляду справи є - не відсутність у судовому засіданні сторони по справі, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомила, відзиву не подала, суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 21 серпня 2007 року Виконавчим комітетом Котиківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, про що 21 серпня 2007 року зроблено відповідний актовий запис за №6, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 20 серпня 2020 року повторно, Городенківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ). Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . У шлюбі в сторін народилося троє дітей: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 20 серпня 2020 року повторно Городенківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ); дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 04 грудня 2007 року Копачинською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області; син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 10 квітня 2013 року виконкомом Копачинської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. Статтею 51 Конституції України та статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже положення статті 51 Конституції України та статті 24 СК України відповідають Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, відповідно до статті 12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, статтею 5 Протоколу № 7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Аналогічні положення містить стаття 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (стаття 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно з частиною другою статті 18, статтею 51, частиною третьою статті 56, частиною першою статті 110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини третьої статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги статті 110 Сімейного Кодексу. Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу,якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з частиною другою статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з частиною третьою статті 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. При вирішенні позову про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими. Відповідач в судове засідання не з`явилася для дачі особистих пояснень, а також не подала до суду письмової заяви/пояснення чи заперечення з приводу розірвання шлюбу. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено в нормах Сімейного кодексу України. Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я розпалася повністю, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, позивач та відповідач не підтримують шлюбних стосунків, їх шлюб носить лише формальний характер, а відповідач в судове засідання не з`явилася для дачі особистих пояснень, та не подала до суду письмової заяви/пояснення чи заперечення з приводу розірвання шлюбу, то суд приходить до висновку, що позов про розірвання шлюбу слід задовольнити, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 21 серпня 2007 року виконавчим комітетом Котиківської сільської ради Городенкіського району Івано-Франківської області, актовий запис №6 від 21 серпня 2007 року розірвати. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Що стосується позовних вимог позивача дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] залишити проживати з батьком - позивачем [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] ., суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що з 21 серпня 2007 року позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 20 серпня 2020 року повторно Городенківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ); [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 04 грудня 2007 року Копачинською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 10 квітня 2013 року виконкомом Копачинської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. 05.11.2025 Органом опіки та піклування Городенківської міської ради надано суду висновок про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 29 жовтня 2025 року №1284, згідно якого орган опіки та піклування Городенківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] . До висновку органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , додано документи згідно яких встановлено, що [PERSON] , [INFO] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають за межами України, а саме в Чеській Республіці. Так, зокрема, з Акту обстеження матеріально-побутових умов від 16.09.2025, який складений комісією Копачинського старостинського округу №5 слідує, що в ході обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , комісією встановлено, що [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою, але не проживає. Зі слів її матері [PERSON] , в даний час [PERSON] проживає за межами України, а саме Польща, а діти проживають зі своїм батьком [PERSON] також за межами України, а саме в Чехії. Згідно інформації Котиківського старостинського округу №6-115 від 10.09.2025 встановлено, що Котиківський старостинський округ Городенківської міської ради не володіє інформацією про місце проживання чи перебування [PERSON] та його дітей, який за місцем реєстрації не проживає. Акт обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї не можуть надати з тієї причини, що по господарський двір зачинений і немає нічких ознак проживання в ньому людей. За інформацією сусідів [PERSON] та діти перебувають за межами України (Словаччина). Як встановлено із копії додатку №4 Договору суборенди від 30.09.2024, який зареєстровано в Торговому реєстрі, що ведеться Міським судом у Празі під номером С278624 (переклад з чеської на українську мову), (переклад з чеської на українську мову), згідно якого «Орендар» або також стороною договору є [PERSON] , [INFO] , постійне місце проживання: Прага, в одному господарстві проживають 3 особи, як суборендарі, які мають право користуватися предметом суборенди: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно копій замінних карток застрахованих осіб загальної медичної страхової компанії VZR CR (переклад з чеської на українську мову) з 10.07.2025 [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] мають право на отримання повного медичного обслуговування в Чеській Республіці. Копією Рішення про зарахування учня до початкової школи Фричовицької початкової школи у Празі від 2 вересня 2025 року (переклад з чеської на українську мову), стверджується, що учень [PERSON] , народжений [INFO] , постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , прийнятий до початкової школи Фричовицька з 02 вересня 2025 року до 6-го класу. Копією довідки про працевлаштування KASSEL GROUP s.r.o стверджується, що пан [PERSON] , [INFO] працює в компанії KASSEL GROUP s.r.o на посаді технічного працівника/робітника. Пан [PERSON] працює у компанії безперервно протягом трьох років, тобто з жовтня 2022 року і до сьогоднішнього дня. Його середній щомісячний чистий дохід становить 30000 чеських крон. Як слідує із копії Авторизації, Плонськ, 08.04.2025 [PERSON] , народжена [INFO] , мати дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , дозволяє [PERSON] доглядати за її дітьми та щодня відводити та забирати її дітей з дитячого садка та школи, засвідчений Яцеком Зарецьким - нотаріусом у Плоньську (Репеторій А №8325 12025). Також, судом встановлено, що на час подання позову до суду дочці сторін - [PERSON] , [INFO] виповнилось 17 років. Звертаючись до суду із позовом позивач просив, народжених у шлюбі дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] залишити проживати із ним - [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити х батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Встановлені судом обставини вказують на те, що діти сторін проживають разом із позивачем. Між сторонами [PERSON] та [PERSON] не існувало спору, щодо визначення місця проживання дітей. Доказів про те, що відповідач заперечує проти проживання дітей з батьком, а також чинить позивачу перешкоди щодо проживання дітей з ним, матеріали справи не містять, такі суду не надано. Крім того, судом встановлено, що на час подання позову до суду дочці сторін - [PERSON] , [INFO] виповнилось 17 років. Суд звертає увагу на те, що думка дитини [PERSON] , [INFO] в судовому засідання щодо визначення місця проживання не була заслухана судом, оскільки дитина [PERSON] перебуває за межами України. У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком, то суд такий оцінює критично, оскільки такий не містить відомостей про наявність спору між батьками щодо місця проживання дітей, мати дітей - відповідач у справі, не заперечує щодо проживання дітей з батьком. Так, зокрема, у висновку органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 29 жовтня 2025 року №1284 зазначено, що 21.10.2025 у телефонній розмові з начальником служби у справах дітей Городенківської міської ради О.Боднарчук, [PERSON] повідомила, що в даний час перебуває в Польщі, поблизу м.Люблін, працює на сезонних роботах. [PERSON] також повідомила, що з червня цього року, а саме з 23.06.2025 діти перебувають разом з батьком в Чехії. Вона спілкується та підтримує контакт з дітьми. Знає, що їм добре з батьком. З чоловіком вони обговорювали питання щодо проживання дітей після їх розлучення і прийшли висновку, що з батьком їм добре, але вона хоче мати можливість бачитись з дітьми коли переїде проживати до Чехії, але наразі не знає коли так складеться. В даний час вона не має змоги щоб укласти нотаріальний договір про участь кожного з батьків у вихованні, утриманні та визначенні місця проживання дітей після їх розлучення з чоловіком, також їй невідомо чи такий договір можна укласти в консульстві. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21 (провадження № 61-990св23) вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22)». При вирішенні спору, суд враховує також правову позицію, викладену ВС в постанові від 15.01.2025 року у справі № 755/15383/23, згідно якої: «Гарантоване статтею 55 Конституції Україний конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). За положеннями ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З урахуванням зазначеного вище, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що між сторонами не існує спору, діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають з позивачем, а дочці сторін - [PERSON] , [INFO] виповнилось 17 років, а тому вона вправі самостійно обирати своє місце проживання. Отже підстави для визначення судом місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] відсутні. Також, між сторонами немає спору щодо визначення місця проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які фактично проживають з ним. Тобто у позивача відсутня наявність порушеного права. Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що право позивача не було порушене, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою, а тому немає підстав у застосуванні заходів судового захисту. Відтак у задоволенні позову, в частині визначення місця проживання дітей з батьком, слід відмовити. Таким чином, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Городенківської міської ради Івано-Франківської області слід задовольнити частково. Розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 21 серпня 2007 року виконавчим комітетом Котиківської сільської ради Городенкіського району Івано-Франківської області, актовий запис №6 від 21 серпня 2007 року. В іншій частині позову відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» Також в своєму рішенні від 10.02.2010р. по справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Outcome: partial