Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Пекаренін Андрій Анатолійович звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17 грудня 2016 року між [PERSON] (Кредитор) та [PERSON] (Боржник) було укладено договір іпотеки (застави), згідно з яким Боржник отримав від Кредитора позику в 10 000 доларів США, а в заставу передав свій одноповерховий житловий будинок літ. «А?1» із надвірними будівлями (літ. «Б», «Д», «Е», «Ж», «З», «Л», «М», «Н», «К») загальною площею 123,7 м? (житлова 72,5 м?) за адресою: [ADDRESS] . Тож, Боржник зобов`язався повернути позику до 18 листопада 2017 року, проте у встановлений термін не сплатив суми заборгованості. 26 вересня 2024 року на підставі акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, складеного приватним виконавцем виконавчого округу у Харківській області Пашковим Ю.Д. від 19 вересня 20224 року, приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Іващенко А.А. було оформлено Свідоцтво про право власності № [NUMBER] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . З 2022 року [PERSON] не проживає у цьому будинку, не сплачує жодних комунальних платежів і не здійснює догляд за житлом, хоча формально залишається зареєстрованим. Внаслідок цього власник позбавлений можливості вільно розпорядитися своїм майном, адже будинок перебуває в занедбаному стані через відсутність оплати комунальних платежів та необхідного обслуговування. Відповідачі фактично не проживають у вказаному будинку. З 2022 року вони не здійснюють обслуговування житлового приміщення, не сплачують комунальні платежі, не підтримують майно у належному санітарному або технічному стані, та не виявляють ознак володіння або користування ним. Така тривала фактична відсутність зареєстрованих осіб у житлі, поєднана з відсутністю участі в утриманні будинку, несплатою комунальних послуг, ігноруванням обов`язків, пов`язаних із користуванням нерухомістю, свідчить про втрату ними реального зв`язку з цим житлом та вияв свідомої відмови від права користування, це є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Рух справи Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 01 липня 2025 року позов [PERSON] залишено без руху. Встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - 10 днів з дня вручення копії ухвали. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03.10.2025 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Участь у справі сторін та інших учасників справи У судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача адвокат Пекаренін А.А. надав заяву про проведення судового засідання у його відсутність та відсутність позивача, позов просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі у судове зсідання повторно не з`явилися, про день та час слухання справи були повідомлені своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідачі відзиву на позов не надали, з будь-якими клопотаннями та заявами до суду не зверталися. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання відповідачів, які не повідомили про причини неявки та не подали відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин 17 грудня 2016 року між [PERSON] (Кредитор) та [PERSON] (Боржник) було укладено договір іпотеки (застави), згідно з яким Боржник отримав від Кредитора позику в 10 000 доларів США, а в заставу передав свій одноповерховий житловий будинок літ. «А?1» із надвірними будівлями (літ. «Б», «Д», «Е», «Ж», «З», «Л», «М», «Н», «К») загальною площею 123,7 м? (житлова 72,5 м?) за адресою: [ADDRESS] . Боржник зобов`язався повернути позику до 18 листопада 2017 року, проте у встановлений термін не сплатив суми заборгованості. Даний Договір іпотеки (застави) від 17 грудня 2016 року містить заборону відчуження одноповерхового житлового будинку літ. «А?1» із надвірними будівлями (літ. «Б», «Д», «Е», «Ж», «З», «Л», «М», «Н», «К») загальною площею 123,7 м? (житлова 72,5 м?) за адресою: [ADDRESS] , до припинення дії іпотечного договору. Договір іпотеки (застави) №1860 від 17 грудня 2016 р. був засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Селезньовою В.Ф. 26 вересня 2024 року на підставі акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, складеного приватним виконавцем виконавчого округу у Харківській області Пашковим Ю.Д. від 19 вересня 20224 року, приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Іващенко А.А. було оформлено Свідоцтво про право власності № [NUMBER] на одноповерховий житловий будинок літ. «А?1» загальною площею 123,7 м? (житлова 72,5 м?) за адресою: [ADDRESS] . 26 вересня 2024 року була здійснена державна реєстрація права власності на одноповерховий житловий будинок літ. «А?1» загальною площею 123,7 м? (житлова 72,5 м?) за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (об`єкт із реєстраційним номером 1112698863251). З 2022 року [PERSON] не проживає у цьому будинку, не сплачує жодних комунальних платежів і не здійснює догляд за житлом, хоча формально залишається зареєстрованим. Внаслідок цього власник позбавлений можливості вільно розпорядитися своїм майном, адже будинок перебуває в занедбаному стані через відсутність оплати комунальних платежів та необхідного обслуговування. Зі змісту Договору іпотеки (застави) від 17 грудня 2016 видно, що: за даними інформації за N?6478/1 від 14.12.2016 року, що видана виконавчим комітетом Мереф?янської міської ради, у житловому будинку, який є предметом даного договору, зареєстровані: [PERSON] 1972 р.н., [PERSON] 1963 р.н., [PERSON] 1990 р.н., які попереджені боржником про підписання договору застави. Тож, це свідчить про їх обізнаність щодо можливих правових наслідків невиконання боргового зобов`язання та звернення стягнення на майно, у якому вони зареєстровані. Відповідачі фактично не проживають у вказаному будинку. З 2022 року вони не здійснюють обслуговування житлового приміщення, не сплачують комунальні платежі, не підтримують майно у належному санітарному або технічному стані, та не виявляють ознак володіння або користування ним. Позивач самостійно утримує житловий будинок в належному стані, здійснює його поточний ремонт та утримання. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідачі за місцем реєстрації тривалий час не проживають. Протилежних доказів суду не надано. У пункті 33 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). Згідно із статтею 391 ЦК України: власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Стаття 383 Цивільного Кодексу України передбачає, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. Статтею 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до вказаних положень закону, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є дії (бездіяльність) Відповідача, не пов`язані з позбавленням володіння, якими порушується право власності власника житла. Окрім положень національного законодавства, питання непорушності права власності також врегульовано Конвенцією про захист прав та основоположних свобод. Так, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав Позивача. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України). Аналіз статей 71,72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Тож, за правилами ст. 71 ЖК України у справах про визнання наймача або членів сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, обов`язковим є з`ясовування причини відсутності відповідача понад встановлені строки. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку зі втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 569/12832/16-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 686/21929/19-ц та від 29 березня 2023 року у справі № 200/17337/17. Відповідно до п.3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради. Відповідно до п.5 цього ж Порядку, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його. Згідно п. 27, 35 та 38 Порядку, реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) за адресою житла незалежно від форми власності; Для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає, зокрема, заяву за формою згідно з додатками 2, 3 і 8; у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника. Право Позивача порушене Відповідачами, які не подають заяви до органу реєстрації, про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , та продовжують бути зареєстрованим за цією адресою. Оскільки Відповідачі фактично у будинку не проживають, не сплачують плату за користування житловим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку, то вони вважаються такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved