Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, в якій вказує, що [INFO] в с. Лисівка Житомирського району Житомирської області, помер його батько [PERSON] . На час смерті батько був зареєстрований в [ADDRESS] . За вказаною адресою на час смерті батька жодна із осіб не були зареєстровані та не проживали. Незважаючи на реєстрацію місця проживання у вказаному місці, з травня 2021 року і по день смерті батько [PERSON] постійно проживав без реєстрація разом з ним за адресою його місця проживання [ADDRESS] . Після смерті батька [PERSON] відкрилася спадщина. Заявник як дочка померлого являюся спадкоємцем першої черги. З метою отримати свідоцтво про право на спадщину 27.03.2025 року, звернулась із заявою до нотаріуса, та на підставі вказаної заяви було заведено спадкову справу. 31.03.2025 року постановою було відмовлено у видачі свідоцтва в зв`язку із пропуском строку прийняття спадщини. Однак Заявник вважає, що прийняла спадщину після смерті батька, незважаючи нате, що їхнє місце проживання на час смерті батька було відмінним від її. Заявник вважає, що вона прийняла спадщину своїми діями, так як постійно проживала разом із спадкодавцем на час його смерті. Відсутність реєстрації місця проживання батька за фактичним місцем проживання на час смерті разом з Заявником, не може бути доказом того, що вона не проживала зі спадкодавцем. За вказаних обставин вважає, що прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] так як постійно, на час його смерті, проживала з ним. Заявник просить встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , разом із спадкодавцем - батьком [PERSON] , на час його смерті - [INFO] , за адресою [ADDRESS] . Представник заявника в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити, розгляд проводити без його участі. Представник заінтересованої особи Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області в судове засідання не з`явився, надав до суд заяву в якій просив справу розглядати без участі представника сільської ради за наявними в матеріалах справи доказами. В судовому засіданні допитано свідків: [PERSON] , яка зазначила, що вона з березня 2022 року проживає в с. Лисівка. Між нею та заявницею не має паркану. Її батька вона часто бачила, його розпитувала все по господарству. [INFO] він помер в будинку заявниці. [PERSON] це батько [PERSON] , вони з ним спілкувались по побутових питаннях. Вона його кожного дня бачила на подвірні. Його поховали там, де він раніше проживав, так [PERSON] казала. [PERSON] казала, що він її батько, а її діти називали його дідом. [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона гарно знає [PERSON] , вона працює вчителем. Коли її мати померла, вона забрала батька до себе. В с. Лисівка свідок проживає з 1991 року. Свідок провідувала свекруху заявниці, там бачила її батька. Вона заявниці сестри не бачила, але можливо вона і приїжджала. Батько довгенько в [PERSON] проживав. Батько помер по [ADDRESS] . На момент смерті батько проживав з [PERSON] . Суд, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 27 лютого 2023 року виконавчим комітетом Корнинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, [PERSON] , помер [INFO] , про що складено актовий запис за № 20. Відповідно до копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , вказані [PERSON] та [PERSON] . 09 січня 1997 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, після державної реєстрації розірвання шлюбу прізвище дружини залишилось « [PERSON] », що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 22 квітня 2025 року, дошлюбне прізвище [PERSON] значиться « [PERSON] ». 09 серпня 1997 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після державної реєстрації шлюбу її прізвище змінилось на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . Як вбачається з копії Витягу з реєстру територіальної громади станом на 28 вересня 2023 року, [PERSON] , [INFO] , з 28 вересня 2023 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На час смерті [PERSON] був зареєстрований в [ADDRESS] . За вказаною адресою на час смерті [PERSON] жодна із осіб не були зареєстровані та не проживали. Вказані обставини підтверджуються довідкою №1021 від 12 листопада 2024 року. [PERSON] постійно проживав без реєстрація за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Корнинської селищної ради №103 від 16 квітня 2025 року. [PERSON] відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом реєстр № 2-793 від 30.08.2011, рахувався власником земельної ділянки площею 1,9080 га, яка розташована на території Білопільської сільської ради Козятинського району Вінницької області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 0521480400:03:001:0253. Відповідно до копії Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину» від 27 березня 2025 року, в спадковому реєстрі відсутня інформація про видачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] . Згідно копії Витягу в Спадковому реєстрі від 27 березня 2025 року, в спадковому реєстрі зареєстровано спадкову № 73860043, спадкодавцем якої значиться [PERSON] . Згідно постанови приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу від 31 березня 2025 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті [INFO] батька [PERSON] у зв`язку із пропуском встановленого законодавством терміну на прийняття спадщини. Судом досліджено копію спадкової справи № 11/2025 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Частиною першою ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутись в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Згідно до ч. 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів». Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від померлої фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року). Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Враховуючи вищевикладені обставини, судом достовірно встановлено, що заявник проживала разом з батьком на час відкриття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що підтвердження факту постійного проживання позивача разом із батьком на час відкриття спадщини необхідне заявнику для належної реалізації своїх спадкових прав, однак підтвердити цей факт в позасудовому порядку заявник не має можливості, що знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 Цивільного Процесуального Кодексу України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до частини другої статті 89 Цивільного Процесуального Кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість заявлених вимог [PERSON] . Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved