Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила 16.12.2025 року, до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини без застосування обмеження, щомісяця до повноліття дитини, а також просила додатково стягнути заборгованість за попередні три роки у зв`язку з ухиленням відповідача від сплати аліментів, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що сторони мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач в добровільному порядку не виділяє належних коштів на утримання дитини. В судове засідання сторони не з`явились. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає, надала заперечення на відзив. Від відповідача до суду, надійшов відзив та особиста заява від 22.12.2025 року про розгляд справи за його відсутності, та про часткове визнання позову, а саме 1/4 частини аліментів, в іншій частині позов не визнав. Надав копію Посвідчення [NUMBER] . Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю, яка просить стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини без застосування обмеження, щомісяця до повноліття дитини, а також просила додатково стягнути заборгованість за попередні три роки у зв`язку з ухиленням відповідача від сплати аліментів. Дитина проживає з матір`ю. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Дані факти підтверджені матеріалами справи а. с. 6, 7, 8, зворот 8, 9-10. Згідно зі ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі статтею 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1-3 статті 181 Сімейного Кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із частиною першою статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог щодо стягнення аліментів на користь сина, [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття, в цій частині позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню. Ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від сплати. Позивачка, в порушення вимог ст. 191 Сімейного кодексу України, таких доказів не надає, тобто судом встановлено, що позивач не зверталася з заявою до суду про стягнення аліментів з відповідача, не зверталася за місцем роботи відповідача з відповідною заявою, хоча згідно матеріалів справи їй відоме місце роботи відповідача, не зверталася з відповідним офіційним листом або заявою до відповідача і таке інше. Немає підстав для задоволення клопотання позивачки про витребування доказів по справі, а саме банківських виписок за минулий період, договір застави автомобіля, будь-які докази факту видалення переписок, оскільки позивечем не виконані вимоги ст. 191 Сімейного кодексу України, та суд не вбачає підстав для задоволення цієї чатини позову, тим більше немає підстав для витребування доказів, які не мають жодного відношення до справи, адже суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, та не може вийти за межі позовних вимог, в межах розгляду справи про стягнення аліментів на утримання дитини, суд не з`ясовує та не вирішує питання про порядок виховання та участі батьків у житті дитини, про їх спілкування та переписки, про майно сторін, чи їх відносини між собою. Вирішуючи питання про допустимість та належність доказів по справі, суд зазначає, наступне. Відповідно до ст. 58 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Отже, з`ясувати належність доказу - це означає встановити, чи має він значення для справи. Такими, що мають значення для справи, визнаються фактичні дані, які пов`язані з фактами, що підлягають встановленню у справі, і, виходячи з цього зв`язку, можуть підтвердити або спростувати їх. Вирішуючи питання про те, які докази допускати, а які не допускати до справи, суд керується правилами належності і допустимості доказів, тобто правилами, що діють при відборі доказового матеріалу. Належність до справи кожного доказу визначається судом. Суд вирішує, який доказ може, а який не може містити відомості про обставини справи. Допустимість же засобів доказування встановлена законом. Правило належності доказів дозволяє звільнити процес від непотрібного, що не стосується справи, матеріалу. Суд не бере до уваги та вважає недопустимими та неналежними доказами по справі, які не несуть в собі жодної доказової суті, та нічого не підтверджують і не спростовують у справі, а саме копії роздруківки переписок, так як згідно Законодавства України, це не є доказом по справі, з них не вбачається ні між ким саме переписка, ні достовірність її походження, більше того взагалі не являється доказом в розумінні вимог ст. 191 Сімейного кодексу України, того, що позивач вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від сплати, з заявою до суду позивач не зверталася, за місцем роботи відповідача не зверталася, доказів зворотнього не надано, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягаєть. Виходячи з принципів змагальності, всебічності та повноти з`ясування обставин справи, розумності та справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частки його доходу, на утримання сина до його повноліття, на користь позивачки, що буде відповідати інтересам дитини. Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов пред`явлено 06.10.2025 року. Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки відповідно до Закону України «Про судовий збір» сторони звільнені від сплати судового збору, то його можливо компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial