Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

[PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернулася до суду із позовом про встановлення факту належності заповіту від імені [PERSON] , яка мешкала за адресою [ADDRESS] , яка померла [INFO] , посвідчений 12.07.1989 року, державним нотаріусом Машковою С.Л. Одинадцятої Харківської державної контори, зареєстрованої в реєстрі № 2-2702, належить [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45,6 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . В обґрунтування своєї позиції зазначає, що [PERSON] , [INFO] , РНКОПП [NUMBER] , дівоче прізвище « [PERSON] », народилася у м. Харкові, її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Окрім позивачки, у батьків був син, рідний брат [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] . Цю квартиру [PERSON] отримав у спадок за заповітом від [PERSON] , але не встиг оформити право власності на майно у зв`язку із смертю останнього. За життя бабуся склала заповіт, однак через розбіжності у прізвищі, які виникли під час складання заповіту та перекладі з російської мови прізвища « [PERSON] » на українську « [PERSON] », встановити факт належності заповіту [PERSON] є неможливим. Позивачка звернулася до приватного нотаріуса ХМНО Іванової О.С., 27.09.2024 року, постановою приватного нотаріуса було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON] , у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на квартиру за адресою [ADDRESS] . З метою захисту своїх спадкових прав, [PERSON] вимушена звернутися до суду із відповідним позовом про встановлення факту належності заповіту померлому [PERSON] та визнання права власності в порядку спадкування за законом на квартиру. Салтівський районний суд міста Харкова ухвалою від 29.10.2024 року відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 20.11.2024 року клопотання позивача про витребування доказів у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Х/о Іванової О.С. задоволено. Ухвалою від 11.12.2024 року клопотання про витребування доказів у Департаменту реєстрації ХМР задоволено. Ухвалою від 27.02.2025 року клопотання позивача про витребування доказів у П`ятої харківської міської державної нотаріальної контори задоволено. Ухвалою від 01.07.2025 року клопотання представника позивача про виклик свідків задоволено, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд по суті. Ухвалою від 24.07.2025 року суд залучив в якості співвідповідача Харківську міську раду та виключив її з третіх осіб, які не заявляють самостійний вимог. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала письмові пояснення, в яких просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ХМР у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав письмові пояснення, в яких позовні вимоги заперечує в повному обсязі, просить відмовити у задоволенні позову. Позицію обґрунтував тим, що [PERSON] спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] не приймала, тому не може бути належним відповідачем по справі. Належним відповідачем є виключно відповідний орган місцевого самоврядування, у даному випадку - Харківська міська рада. Даний факт вважає самостійною підставою для відмови у позові. Представник третьої особи ЖК «Світоч» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Письмових пояснень суду не надав. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, допитавши свідків, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , дідові позивача по батьківській лінії на підставі обмінного ордеру за № 3204 від 25.07.1980 році, виданого Бюро по обміну житловою площею виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів УССР, як члену житлово-будівельного кооперативу «Світоч» № 292 м. Харкова надано право на зайняття кооперативної двокімнатної квартиру [ADDRESS] . Відповідно до квитанції від 29.07.1980 року [PERSON] через житлово-будівельний кооператив «Світоч» №292 сплатив перший пайовий внесок у розмірі 4063 руб. 93 коп. за квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] , помер. Згідно з довідкою № 21 виданою житловим будівельним кооперативом «Світоч» №292 підтверджується, що [PERSON] проживав у спірній квартирі [ADDRESS] , з 25.07.1980 р. по 11.05.1987 р. та особовий рахунок був оформлений на його ім`я. Вказаною довідкою підтверджується внесення ним першого пайового внеску за квартиру у сумі 4063 руб. 90 коп., відповідно до квитанції від 29.07.1980 р.. Згідно даній довідці сума накопичених пайових на день смерті [PERSON] складала 4520 руб. 40коп.. Після смерті діда позивачки [PERSON] , його дружина - [PERSON] , прийняла спадщину, що залишилась після смерті її чоловіка, звернувшись до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Зазначене підтверджується відповіддю наданою Харківським обласним Державним нотаріальним архівом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за № 2825/01-24 від 17.12.2024 року та наданими належним чином засвідченими копіями документів зі спадкової справи № 532/1987 заведеної Одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою після померлого [INFO] [PERSON] , а саме свідоцтвом про право власності та свідоцтвом про право на спадщину за законом. 08.12.1987 року державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Тимофієвою Т.А., було видано [PERSON] свідоцтво про право власності за реєстровим № 2-4167 та свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 2-4168. Відповідно до виписки з протоколу засідання загальної комісії по житловим питанням при виконавчому комітеті Московської районної ради народних депутатів від 08.01.1988р. було затверджено рішення виконкому № 24/4 про відкриття особового рахунку і передачі паю гр. [PERSON] в житлово будівельному кооперативі «Світоч»№292. Таким чином, після смерті - [PERSON] , квартира [ADDRESS] стала належати [PERSON] , як члену житлово-будівельного кооперативу «Світоч» № 292, оскільки остання набула права власності шляхом успадкування половини грошового паю, після смерті свого чоловіка, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.12.1987 р., а інша половина грошового паю належала їй відповідно до свідоцтва про право, власності від 08.12.1987 року. Судом встановлено, що за життя [PERSON] склала заповіт, відповідно до змісту якого, вона зробила розпорядження, що на випадок своєї смерті належний їй грошовий пай та паєнагромадження, що знаходяться в ЖБК «Світоч» м. Харкова, за адресою: м. Харків, проспект Тракторобудівників, будинок 105, вона заповідає онукові [PERSON] . Даний заповіт був складений 12.07.1989 року, посвідчений державним нотаріусом Машковой С.Л. Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2702 від 12.07.1989 року. Дане підтверджується дублікатом заповіту виданого 18.07.2002 року, [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 1-600. Зі змісту даного заповіту вбачається, що при його складанні, особисті дані, а саме прізвище онука спадкоємця було вказано наступним чином: « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] ». Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 09.01.2024 року Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, особисті дані померлого, такі як: «прізвище», « ім`я» «по - батькові» вказані саме: [PERSON] . При цьому при видачі у 2002 році державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори громадянину [PERSON] дублікату заповіту, даним нотаріусом було встановлено його особу, а саме встановлено особу як [PERSON] . Зі змісту карток реєстрації фізичних осіб за формою Б встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані особи, російською мовою « [PERSON] », « [PERSON] », [PERSON] ». Як вбачається з свідоцтва про шлюб № [NUMBER] складеного російською мовою після укладення шлюбу « [PERSON] » взяла прізвище чоловіка, російською мовою « [PERSON] ». Як вбачається з свідоцтва про народження [NUMBER] саме [INFO] народився, російською « [PERSON] ». З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що 18.07.1989 року при складані заповіту державним нотаріусом Машковой С.Л. Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори, який був зареєстрованого в реєстрі за № 2-2702 від 12.07.1989 року було допущено орфографічну помилку (технічну помилку) щодо написання прізвища спадкоємця за заповітом [PERSON] , [INFO] . Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 24.03.2021 року (справа №692/1164/18 провадження №61-14767св20), судом було зазначено, що розбіжності щодо прізвища, імені та батькові спадкодавця в свідоцтві про смерть та в заповіті на переконання суду, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви. Хоча заповіт містить технічні помилки, але вказаним правочином було оформлено дійсне волевиявлення спадкодавця на розпорядження належним йому майном на випадок його смерті у присутності уповноваженої на вчинення відповідних нотаріальних дій особи, яка засвідчила заповіт, та при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми -заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання, секретар сільської ради встановила особу заповідача, перевірила його дієздатність, роз`яснила заповідачу зміст статей 1241,1307ЦК України та посвідчила особистий підпис на заповіті. При складанні та посвідченні заповіту дотримано таємницю заповіту відповідно до статті 1255 ЦК України. Наявність технічних помилок не спростовує волевиявлення заповідача та не свідчать про порушення вимог щодо форми і порядку посвідчення заповіту. У пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип належного врядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Разом з тим, потреба виправити допущену в минулому помилку не повинна непропорційним чином утручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки держоргану має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Відповідно до постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 522/904/16-ц та від 3 липня 2019 р. та у справі № 725/2412/15-ц, судом було вказано, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку. З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що різне написання прізвища у заповіті, який був зареєстрований в реєстрі за № 2-2702 від 12.07.1989 року державним нотаріусом Машковой С.Л. Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори складеного за життя спадкодавцем - [PERSON] щодо онука спадкоємця - [PERSON] зумовлено саме допущеними орфографічними помилками. Таким чином, у суду не викликає сумніву той факт, що заповіт від імені [PERSON] ,, яка померла [INFO] , який був посвідчений 12.07.1989 року Машковой С.Л. державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №2-2702 від 12.07.1989 р. належав саме - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Іванової О.С. щодо отримання свідоцтва про право на спадщину. За заявою позивача було заведено спадкову справу № 4/2024, номер у спадковому реєстрі 71914968. Окрім позивача, спадкоємцем першої черги, яка має право на прийняття спадщини за законом після смерті спадкодавця, [PERSON] є відповідач [PERSON] . Проте, відповідачка [PERSON] , відмовилась від спадщини на користь позивача, своєї доньки [PERSON] , що підтверджується заявою від 05 лютого 2024 року, яка знаходиться в матеріалах спадкової справи № 4/2024, номер у спадковому реєстрі 71914968. Постановою № 220/02-31 від 27.09.2024 року позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, з посиланням на п 4.12, п. 4.16, п. 4.19 Розділу 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 296/5, якою встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у справі всіх необхідних документів. Матеріалами спадкової справи також підтверджується, що померлий [PERSON] доводився рідним братом позивачу, [PERSON] дошлюбне прізвище якої « [PERSON] », відповідно до Повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актових записів про народження за № 00047183681 та за № 00047183749 від 26.09.2024 року. Правове обґрунтування щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом на спірну кооперативну квартиру: Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як боку батька, так і з боку матері. Згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР). Згідно зі статтями 549, 554 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Частиною 1 статті 550 ЦК УРСР визначено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути подовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку й без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Цей строк може бути подовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 747/467/18 (провадження № 61-6910св19) зазначено, що: «… під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, необхідно розуміти різні дії спадкоємця з управління, розпорядження і користування цим майном, підтримання його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо». У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження № 61-11869св19) зазначено, що «…фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем». У постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 559/4056/13-ц (провадження № 61-3745св23), з посиланням на постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2020 року в справі № 348/618/15-ц (провадження № 61-9592св19) зазначено, що: «згідно з частинами 1, 2 статті 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). З урахуванням змісту статті 76 ЦПК України прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього». З урахуванням наведеного, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини. Згідно Інформаційних довідок з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 20.12.2024 за № 12-0004617-2024 та № 12-0004619-2024 наданих суду Управлінням реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради та копій карток з питань реєстрації фізичних осіб, переданих Департаменту реєстрації Харківської міської ради відповідно до абзацу 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідні положення» Закону № 888 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] : дата реєстрації 15.10.1980 р.; дата зняття з реєстрації (виписки) 03.07.1987р. (помер) (картка форми «Б» та форми «А»); [PERSON] , [INFO] : дата реєстрації 15.10.1980р.; дата зняття з реєстрації (виписки) 05.12.1995 р. (померла), (картка форми «Б» та форми «А»); [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 20.07.1988 р.; дата зняття з реєстрації місця проживання (виписки) 09.01.2024р. (картка форми «Б» та «А»; інформаційні довідки за № 12-0004619-2024 від 20.12.2024 та за № 12-0004617 від 20.12.2024); [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації місця проживання 24.09.1991р.; дата зняття з реєстрації (виписки) 21.06.1994р. (картка форми «Б» та «А»). Так, судом встановлено, [PERSON] , [INFO] , проживав за адресою [ADDRESS] з бабусею [PERSON] по день її смерті [INFO] , що вбачається зі змісту акту про підтвердження факту спільного проживання осіб від 18.01.2025 року, складений Головою правління ЖК «Світоч» Литвин Ю.І., за підписом сусідів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з відповіді П`ятої харківської міської державної нотаріальної контори № 468/01-16 від 20.03.2025 року спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, тобто з заявами про прийняття чи відмови від спадщини не зверталися. Допитаний судом свідок [PERSON] ( зареєстрована адреса проживання: [ADDRESS] ) підтвердила факт проживання [PERSON] з 1988 року до дня його смерті за адресою [ADDRESS] . Допитаний судом свідок [PERSON] , повідомив, що познайомився з [PERSON] восени 1992 року , який проживав у квартирі за адресою [ADDRESS] разом із своєю бабусею [PERSON] до смерті останньої. Підтвердив, що [PERSON] за життя склала заповіт, яким заповіла вищезазначену квартиру своєму онуку. Як вбачається з довідки № 22671982 від 12.02.2003 року виданої Житлово будівельним кооперативом «СВІТОЧ №292», [PERSON] був прописаний та проживає за адресою: [ADDRESS] . Отже суд приходить до висновку, що [PERSON] ,, як спадкоємець за заповітом спадщину прийняв, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Проте, за життя він не встиг оформити на своє ім`я право власності на нерухоме майно і не отримав правовстановлюючі документи. При вирішенні питання про право власності на квартиру в житлово-будівельному кооперативі, необхідно враховувати норми чинного законодавства на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За змістом ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 01 січня 2013 року) державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст. 328 ЦК України передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 128 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. Згідно ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» від 10 липня 2003 року, член житлово- будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Відповідно до ст. 384 ЦК України, член житлово - будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпорядження. квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово - будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в силу ЦК України, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно п. 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» за ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» слідує, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Верховний Суд України в листі від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначив, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону «Про власність», набувають права власності на квартиру (п. 69, 71). За змістом ч. 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до пп. 1 п. 80 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації прав на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), будівництво якого здійснювалося у результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, подається довідка житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу про членство в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, а також технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо). Верховний Суд України в постанові від 18 грудня 2013 року в справі № 6-138цс13 висловив правову позицію, в якій в тому числі зазначив, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, з 1 липня 1990 року набуває право власності на цю квартиру, тому, у разі його смерті після зазначеної дати спадщина відкривається на квартиру. За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім`ї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю. Аналізуючи викладене вище, виходить, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 2004 року. З матеріалів справи вбачається, що дід позивача по батьківській лінії [PERSON] , 25.06.1980 року отримав обмінний ордер №3204 на квартиру [ADDRESS] , також відповідно до копії засвідченої підписом Голови ЖБК В. Кондратовим та завіреної печаткою Житлово будівельного кооперативу №292 «СВЕТОЧ» ордер №3204 був виданий на вселення, мовою оригіналу, « [PERSON] та [PERSON] ». Перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , [PERSON] за спільні кошти подружжя, сплачено пайових внесків у сумі 4 520 рублів 40 копійок за вказане житлове приміщення. Що підтверджується довідкою № 402БР2 виданою [PERSON] . Житлово будівельним кооперативом «СВЕТОЧ». Відповідно до листа Харківського обласного державного нотаріального архіву № 2825/01-21 від 17.12.2024 року [INFO] помер [PERSON] . За наявними архівними даними, згідно записами в алфавітних книгах обліку спадкових справ 1987 1994 року, книзі обліку та реєстрації спадкових справ за 1987 рік Одинадцятої Харківської державної нотаріально контори після смерті [PERSON] виявлено наступну інформацію: 08 грудня 1987 року до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернулась мовою оригіналу (російська мова) « [PERSON] » . Заяву було прийнято, зареєстровано в книзі обліку та реєстрації спадкових справ 08 грудня 1987 року за порядковим № 759, заведено спадкову справу №532/1987. В графі «Дата видачі свідоцтва про право на спадщину» є відмітка «2-4169 08.12.87». В матеріалах спадкової справи зберігається свідоцтво про право власності, видане 08.12.1987 року за реєстровим № 2-4167 та свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 08.12.1987 року за реєстровим номером № 2-4168. Враховуючи вищевикладені норми закону, які дають можливість дійти висновку, що на момент набуття права власності дідом позивача - [PERSON] на спірну квартиру законодавством не була передбачена як обов`язкова видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так і обов`язкова державна реєстрація права власності на таку квартиру. Відтак, останній набув право власності на спірну квартиру. Таким чином [PERSON] стала власником державного паю в сумі 4520 рублів 40 копійок на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право власності за законом. [PERSON] повністю виплатила державний пай, сума якого склала 4580 рублів, про що свідчить довідка Житлового - кооперативу «СВІТОЧ №292» №54 від 12.03.2003 року видана [PERSON] . Як відмітив Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті члена житлово- будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, вона включається до складу спадкового майна. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права власності. Абзаци 2, 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, передбачають, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене та зважаючи на те, що позивач у інший спосіб не може довести факту належності заповіту, який був складений від імені [PERSON] , яка померла [INFO] який був посвідчений 12.07.1989 року, державним нотаріусом Машковой С.Л. Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори і зареєстрований в реєстрі за № 2-2702 померлому [INFO] братові позивача - [PERSON] , [INFO] , оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що позовна заява щодо встановлення юридичного факту є обґрунтованою, обставини, викладені в позові, знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим дані вимоги підлягають задоволенню. Оцінюючи допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що під час розгляду справи, знайшли підтвердження обставини, на які посилається позивач, приймаючи до уваги, що позивачка позбавлена можливості здійснення права на спадкування в інший спосіб, окрім як у судовому порядку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved