Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди. Позов мотивований тим, що 05.09.2019 прокуратура Харківської області відкрила кримінальне провадження № 42019220000000581\~за ознаками\~кримінальних правопорушень,\~передбачених ч.\~1\~ст.\~364,\~ч.\~1\~ст.\~365,\~ч.\~1\~ст.\~366,\~ч.\~1\~ст.\~367\~і ч.\~2\~ст.\~382\~КК України\~щодо неправомірних\~дій слідчого\~Малінки та\~прокурора Касяненко\~А.І.\~під час\~імітації досудового\~розслідування у\~кримінальному провадженні\~№ 42018220090001473.\~Численні слідчі,\~халатно ставлячись\~до своїх\~посадових обов`язків,\~не провівши\~необхідні слідчо-процесуальні\~дії у\~ кримінальному\~провадженні №\~42019220000000581,\~направлені на\~встановлення істини,\~так і\~не усунувши\~недоліки,\~зазначені в\~ухвалах слідчих\~суддів,\~продублював тексти\~раніше винесених\~постанов,\~скасованих ухвалами\~суду,\~виносили невмотивовані\~та незаконні\~постанови про\~закриття кримінального\~провадження №\~42019220000000581,\~виклавши в\~них свідомо\~недостовірні доводи,\~копії яких\~навмисно не\~спрямовували на\~адресу позивача.\~ Нагляд\~за додержанням\~законів під\~час проведення\~досудового розслідування\~у формі\~процесуального керівництва\~досудовим розслідуванням\~у кримінальному\~провадженні №\~42019220000000581\~здійснював прокурор\~Харківської обласної\~прокуратури Жеваго\~В.В.,\~який,\~на думку\~позивача,\~вступивши у\~злочинну змову\~із слідчими,\~спільно з\~ними зайнявся\~невластивою для\~цих посадових\~осіб діяльністю\~ укриттям\~посадових злочинів,\~навмисне скоєних\~фігурантами у\~справі,\~і протягом\~тривалого часу\~тільки імітує\~розслідування та\~нагляд у\~кримінальному провадженні\~№ 42019220000000581,\~тим самим\~грубо порушиючи,\~зокрема,\~ст.ст.\~28,\~36,\~220\~КПК України. На думку позивача, прокурор Жеваго В.В. розумів суспільно шкідливий характер своїх діянь або бездіяльності, передбачала їх суспільно шкідливі наслідки і свідомо допускав їх настання. Позивач зазначив, що своїми тривалими неправомірними і незаконними діями та бездіяльністю, надмірною тривалістю імітації нагляду у кримінальному провадженні № 42019220000000581 у спосіб, який вочевидь для позивача демонструє ігнорування його доводів, прокурор Жеваго В.В. заподіяв йому, як потерпілому, моральну шкоду. Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що кримінальне провадження за заявою позивача було відкрито ще 05.09.2019 та станом на час подачі позову тривало понад 66 місяців. Зазначений строк не можна вважати розумним строком у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає позитивний обов`язок держави організувати діяльність досудових органів таким чином, щоб право кожного на справедливий суд впродовж розумного строку не було ілюзорним. Протягом вказаного часу прокурор Жеваго В.В. відповідно до\~вимог КПК\~України мав\~би прийняти\~відповідне процесуальне\~рішення.\~Позивач зазначив,\~що у\~зв`язку із\~тривалістю кримінального\~провадження він\~змушений відвідувати\~орган досудового\~розслідування та\~суд,\~звертатись з\~відповідними клопотаннями,\~що не\~входить до\~його звичайного\~життя та\~призводить до\~моральних страждань.\~Підставою відшкодування\~шкоди є\~факт систематичної\~тривалої бездіяльності\~та прийняття\~відповідачем рішень без проведення відповідно до вимог КПК України перевірки заяви про злочин способом, який вочевидь для позивача свідчить про ігнорування його доводів про протиправну бездіяльність, надмірну тривалість досудового розслідування. Вищевикладене й стало підставою звернення позивача до суду із вимогою про стягнення на його користь з Державного бюджету України моральної шкоди в розмірі 460 000, 00 гривень. Ухвалою суду від 03.04.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести в порядку загального позовного провадження. Також даною ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] ; запропоновано відповідачу надати суду відзив, а третій особі - письмові пояснення щодо позову та/або відзиву, а також докази у строк, встановлений судом; роз`яснено наслідки ненадання заяв по суті справи у встановлений судом строк без поважних причин. З матеріалів справи вбачається, що ухвалу суду від 03.04.2025 та позовну заяву з доданими до неї документами було надіслано відповідачу, зокрема для вручення третій особі, до електронного кабінету. Ухвалу суду було доставлено до електронного кабінету відповідача 04.04.2025 о 07 год. 25 хв., а позовну заяву із доданими до неї документами 04.04.2025 о 18 год. 21 хв., що підтверджується відповідними довідками про доставку електронних документів. (а.с. 57-58) Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, були належним чином повідомленими про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 2 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 03.04.2025 вважається врученою відповідачу та третій особі 04.04.2025. 29.04.2025 на адресу суду надійшов відзив Харківської обласної прокуратури. Ухвалою суду від 05.05.2025 вищевказаний відзив на позовну заяву залишено без розгляду; витребувано з Харківської обласної прокуратури докази по справі. У строк, встановлений ухвалою суду від 03.04.2025, на адресу суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] письмові пояснення на позов не надійшли. 28.07.2025 судом прийнято до розгляду в якості доказів подані позивачем разом із клопотанням від 13.06.2025 документи, про що постановлено відповідну ухвалу без оформлення окремого документа, яку занесено до протоколу судового засідання. Також, 28.07.2025 судом було постановлено ухвалу про застосування до Харківської обласної прокуратури за неповідомлення суду про неможливість подати докази витребувані ухвалою суду від 05.05.2025 і неподання таких доказів без поважних причин заходи процесуального примусу у виді штрафу, а також повторно зобов`язано виконати ухвалу суду від 05.05.2025 до 20.08.2025. 28.07.2025 на виконання вимог вищевказаного судового рішення від Харківської обласної прокуратури надішли витребувані судом докази. Ухвалою суду від 18.08.2025 було скасовано ухвалу суду від 28.07.2025. Ухвалою суду від 30.10.2025 підготовче провадження закрито і призначено справу до судового розгляду по суті. 08.12.2025 судом прийнято до розгляду в якості доказів подану представником відповідача разом із заявою від 27.11.2025 ухвалу Харківського апеляційного суду від 30.09.2025, про що постановлено відповідну ухвалу без оформлення окремого документа, яку занесено до протоколу судового засідання. У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] повторно не з`явився, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України був належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Від третьої особи на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи та/або розгляд справи у її відсутність не надходили. Таким чином, третя особа не з`явилась в судове засідання без поважних причин. Позивач та представник відповідача не заперечували щодо розгляду справи у відсутність третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] . Враховуючи думку позивача та представника відповідача, а також положення ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести розгляд справи у відсутність третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу судового засідання). У судовому\~засіданні позивач\~підтримав позовні\~вимоги,\~аргументуючи мотивами,\~викладеними у\~позовній заяві,\~та просив\~їх задовольнити. Представник відповідача заперечувала щодо задоволення позову, аргументуючи його необґрунтованістю та безпідставністю. Так, представник прокуратури зауважила, що ухвали слідчих суддів про скасування постанов про закриття кримінального провадження жодним чином не доводять вину прокуратури, а доводи позивача зводяться лише до незгоди з процесуальними рішеннями слідчих. На думку представника прокуратури, позивач не довів наявності шкоди, протиправності дій та/або бездіяльності Харківської обласної прокуратури, вини та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і шкодою, а розмір моральної шкоди є необґрунтованим. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 05 вересня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42019220000000581 було внесено за заявою [PERSON] відомості про кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України, на виконання ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02.09.2019. Процесуальне керівництво\~досудовим розслідуванням\~вищевказаного кримінального\~провадження здійснював,\~зокрема,\~прокурор Харківської\~обласної прокуратури\~ Жеваго Вадим Віталійович. (а.с. 119-120зв., 133-137) Як вбачається з матеріалів справи, підставою для початку кримінального провадження № 42019220000000581 від 05.09.2019, стали відомості, викладені в заяві [PERSON] від 20.08.2019 про вчинення слідчим [PERSON] та прокурором [PERSON] злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України під час розслідування та, відповідно, здійснення процесуального керівництва останніми у кримінальному провадженні № 42018220000001473. У свою чергу кримінальне провадження № 42018220000001473, яке було закрите 11.01.2024 постановою старшого слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві Авдєєвої Н.Г., розпочато 25.12.2018 за заявою [PERSON] про вчинення слідчим Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області Рябцевою А.С. кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364-367, 382 КК України під час розслідування останньою кримінального провадження № 12012220480000010 від 21.11.2012. Із матеріалів справи вбачається, що 28.08.2020, 01.10.2021 і 18.01.2022 слідчим Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Полтаві Соломенцевим Р.В. були винесені постанови про закриття кримінального провадження № 42019220000000581, які ухвалами слідчих суддів Октябрського районного суду м. Полтави від 21.12.2020, Ленінського районного суду м. Харкова від 16.11.2021 і від 07.08.2023 за скаргами [PERSON] були скасовані. (а.с. 15-16, 32-33, 46-46зв.) Крім того, ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 17.03.2020 по справі № 554/1010/20 було задоволено скаргу [PERSON] на бездіяльність слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Соломенцева Р.В. у розгляді клопотання від 03.01.2020 про направлення окремого доручення оперативній службі Харківської області про допит його в якості потерпілого у кримінальному провадженні № 42019220000000581 і зобов`язаного слідчого розглянути дане клопотання. (а.с. 11-12) Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 18.05.2020 по справі № 554/1010/20 встановлено, що висновок слідчого\~щодо відмови\~у задоволенні\~клопотання і\~визнанні заявника\~потерпілим було\~зроблено передчасно\~і цей\~висновок не\~ґрунтується на\~матеріалах кримінального\~провадження. Так, судом було скасовано постанову від 03.04.2020 слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР у м. Полтаві Соломенцева Р.В. про відмову у визнанні потерпілим [PERSON] у кримінальному провадженні № 42019220000000581 від 05.09.2019 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України. (а.с. 13-14) 31.07.2024 слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Завадським О.В. 31.07.2024 було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 42019220000000581 від 05.09.2019. Ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова Скотара А.Ю. від 16.05.2025 у справі № 643/7336/25, яка набрала законної сили 30.09.2025 на підставі ухвали Харківського апеляційного суду, як те вбачається з ЄДРСР, [PERSON] було\~відмовлено у\~задоволенні його\~скарги на\~постанову слідчого\~Другого слідчого\~відділу (з\~дислокацією у\~м.\~Харкові)\~Територіального управління\~Державного бюро\~розслідувань,\~розташованого у\~місті Полтаві,\~Завадського О.В.\~від 31.07.2024\~про закриття\~кримінального провадження\~№ 42019220000000581\~від 05.09.2019\~за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України. Вищевказане підтверджується відомостями з ЄДРСР, доступ до якого є публічним. Позивач стверджує, що надмірна тривалість досудового розслідування, невизначеність, порушення розумних строків і бездіяльність процесуального керівника - прокурора Жеваги В.В., який не вживав належних заходів для відновлення його прав як потерпілого, завдали йому моральної шкоди. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). У відповідності до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 03.04.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи нижченаведене. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру». Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~19\~Закону України\~«Про прокуратуру»\~прокурор зобов`язаний:\~1)\~виявляти повагу\~до осіб\~під час\~здійснення своїх\~повноважень; 2)\~не розголошувати\~відомості,\~які становлять\~таємницю,\~що охороняється\~законом; 3)\~діяти лише\~на підставі,\~в межах\~та у\~спосіб,\~що передбачені\~Конституцією та\~законами України; 4) додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 800/513/17 визначила, що службовими обов`язками працівника прокуратури слід вважати нормативно визначені вид та міру необхідної поведінки, котра забезпечує реалізацію завдань, поставлених перед прокуратурою суспільством і державою, та повноважень, наданих для ефективного здійснення професійних обов`язків. Тобто поняттям «службові обов`язки» охоплюються обов`язки прокурора при виконанні покладених на прокуратуру функцій, що пов`язані зі статусом прокурора. Неналежним виконанням службових обов`язків є здійснення прокурором покладених на нього обов`язків із порушенням законів та підзаконних актів (не такою мірою, як того вимагають інтереси служби), що призвело чи може призвести до суспільно негативних наслідків. Статус прокурора та повноваження прокурора з виконання покладення на нього функцій, визначені розділами ІІІ, IV Закону України «Про прокуратуру» та ст. 36 КПК України. Процесуальне керівництво прокурора досудовим розслідуванням полягає в тому, що він, реалізуючи свої наглядові повноваження, забезпечує виконання органами досудового розслідування вимог закону, які визначають підстави та процесуальний порядок проведення ними слідчих (розшукових), негласних слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій і прийняття процесуальних рішень. У Рекомендаціях Rec (2000) 19 Комітету міністрів Ради Міністрів Ради Європи державам-членам щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя, серед іншого, визначено, що при виконанні своїх обов`язків прокуратури повинні: а) справедливо, неупереджено й об`єктивно виконувати свої функції; б) поважати і намагатися захищати права людини, як це викладено в Конвенції; в) намагатися гарантувати якнайшвидшу дієвість системи кримінального судочинства. Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень являє собою зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи. Самі по собі строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк. Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину. Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, своєчасність розслідування та незалежність слідства. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France), заява № 25444/94; рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Таким чином під час оцінки доводів про надмірну тривалість досудового розслідування суд повинен встановити, чи мала місце бездіяльність або затримка, що виходить за межі розумного строку у розумінні статті 6 Конвенції, та чи була вона спричинена неналежною організацією або недбалістю органів досудового розслідування. Лише доведення протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, наявності реальної шкоди та причинного зв`язку між ними може бути підставою для покладення на державу відповідальності за ст.ст. 1173, 1174 або 1176 ЦК України. Стаття 11 ЦК України встановлює, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно із ч. 1 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (ст. 23 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: ст. 56 Конституції України; ст.ст. 1173-1176 ЦК України. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Суд відхиляє доводи представника Харківської обласної прокуратури про те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого (прокурора) про закриття кримінального провадження не є безумовною підставою для висновку про порушенням прав позивача, оскільки у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме надмірна тривалість досудового розслідування кримінального провадження № 42019220000000581. Водночас судом прийнято до уваги, що сам по собі тривалий строк досудового розслідування, що обумовлений процесуальними особливостями, складністю справи та необхідністю виконання численних судових рішень, не свідчить про протиправну бездіяльність та про підставу для покладення на державу відповідальності за завдання моральної шкоди. Так, ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 21.12.2020 по справі № 554/1010/20 в ході розгляду скарги [PERSON] на постанову про закриття кримінального провадження від 28.08.2020 встановлено, що оскаржувана постанова була прийнята передчасно, оскільки слідчим не були належним чином перевірені доводи, викладені в заяві про злочин, не було надано їм належну юридичну оцінку. Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 16.11.2021 по справі № 642/7172/21 в ході розгляду скарги [PERSON] на постанову про закриття кримінального провадження від 01.10.2021 встановлено, що слідчим Соломенцевим Р.В. в постанові не обґрунтовано, з яких саме мотивів та міркувань він прийшов до висновку, що ним доведена відсутність складу кримінальних правопорушень, що було би підставою для закриття кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 07.08.2023 по справі № 642/6900/21 в ході розгляду скарги [PERSON] на постанову про закриття кримінального провадження від 18.01.2022 встановлено, що слідчим Соломенцевим Р.В. визначені в ухвалі слідчого судді Ленінського райсуду від 16.11.2021 вказівки не виконані, зокрема не проведений одночасний допит заявника з іншими фігурантами по справі. В зв`язку з чим суд вважав передчасним висновок слідчого про закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення. Як встановлено судом, 11.01.2024 старшим слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві Авдєєвою Н.Г. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 42018220000001473, повідомлення про вчинення злочинів у якому слідчим [PERSON] та прокурором Касяненко А.І. стало підставою для початку кримінального провадження № 42019220000000581 від 05.09.2019. 31.07.2024 слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Завадським О.В. 31.07.2024 було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 42019220000000581 від 05.09.2019. Ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова Скотара А.Ю. від 16.05.2025 у справі № 643/7336/25, яка набрала законної сили 30.09.2025 на підставі ухвали Харківського апеляційного суду, як те вбачається з ЄДРСР, [PERSON] \~було відмовлено\~у задоволенні\~його скарги\~на постанову\~слідчого Другого\~слідчого відділу\~(з\~дислокацією у\~м.\~Харкові)\~Територіального управління\~Державного бюро\~розслідувань,\~розташованого у\~місті Полтаві,\~Завадського О.В.\~від 31.07.2024\~про закриття\~кримінального провадження\~№ 42019220000000581\~від 05.09.2019\~за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України. Так, вищевказаним судовим рішенням було встановлено наступне: «…Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 42019220000000581 під час досудового розслідування слідчим не здобуто доказів, які б підтверджували обставини, на які посилається [PERSON] . При цьому останній в заяві про кримінальне правопорушення від 20.08.2019, яка стала підставою для початку кримінального провадження, не привів жодного конкретного факту та не додав жодного доказу, які б свідчили про вчинення слідчим [PERSON] чи прокурором [PERSON] будь-якого з перелічених заявником злочину. Саме по собі посилання [PERSON] на норми закону про кримінальну відповідальність, безпідставне твердження про порушення вказаними працівниками прокуратури загальних засад кримінального провадження та інших кримінальних процесуальних норм жодним чином не доводить факту вчинення останніми злочину. Слідчим під час розслідування виконано достатній та необхідний обсяг слідчих дій, який дозволив останньому дійти правильного висновку про необхідність винесення постанови про закриття кримінального провадження. Докази, які б вказували на вчинення відносно [PERSON] злочину, завдання йому шкоди в наслідок цього чи порушення його прав, гарантованих кримінально-процесуальним законом та КонституцієюУкраїни, відсутні. Відсутність таких доказів не є наслідком неналежного виконання слідчим своїх службових обов`язків, а є об`єктивною обставиною…». Зокрема, ухвалою Харківського апеляційного суду від 30.09.2025 у справі № 643/7336/25, встановлено, що: «…Розглядаючи скаргу на постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя повинен на підставі пояснень заявника, слідчого (прокурора) та матеріалів кримінального провадження встановити, чи вжив слідчий всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження як обставин зазначених в заяві про скоєння кримінального правопорушення, так і обставин встановлених ним в кримінальному провадженні, і чи наявні, передбачені ст. 284 КПК України, підстави для його закриття. Вказаних норм закону слідчий суддя дотримався та надав оцінку як матеріалам кримінального провадження так і постанові про закриття кримінального провадження. Зокрема, колегія суддів погоджується з тим, що на досудовому розслідуванні допитані свідки, отримані документи, на підставі яких слідчий прийшов до висновку про відсутність у діях посадових осіб ознак кримінальних правопорушень, тому кримінальне провадження підлягає закриттю. Поряд з вказаним, [PERSON] посилається у своїй апеляційній скарзі на, як на його думку, обставини невиконання слідчим у даному кримінальному провадженні вказівок, які були дані слідчими суддями у попередніх ухвалах про скасування постанов про закриття кримінального провадження. Колегія суддів зазначає, що згідно ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Незалежність слідчого в його процесуальній діяльності проголошена законом, що також виключає будь-яку можливість стороннього впливу учасників провадження на рішення слідчого та неможливість притягнення слідчого до відповідальності за ухвалені ним процесуальні рішення. Поряд з вказаним, слідчий суддя здійснює судовий контроль за дотриманням прав і свобод під час досудового розслідування, зокрема, шляхом надання дозволів на слідчі дії, розгляду клопотань про запобіжні заходи, розгляду скарг на дії слідчого чи прокурора, та інші. Колегія суддів наголошує на тому, що судовий контроль не може бути втручанням у діяльність слідчого, а має на меті виключно недопущення порушення прав і свобод під час досудового розслідування, а тому суд апеляційної інстанції не вважає за потрібне надавати оцінку діям слідчого в розрізі обрання ним необхідності проведення тієї чи іншої процесуальної дії для з`ясування обставин справи. Таким чином, на думку колегії суддів в ході досудового розслідування слідчим були виконані усі необхідні слідчі дії для розслідування та перевірки доводів заявника, з`ясовані обставини щодо ознак кримінального правопорушення, про які повідомив заявник. Доводи апеляційної скарги про те, що постанова слідчого є незаконною, фактично зводяться до загальних формулювань та не містять переконливого обґрунтування, яким чином проведення подальших слідчих та процесуальних дій може вплинути на правильність висновку слідчого про закриття кримінального провадження за відсутності в діях осіб складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України. Жодних нових відомостей, які б ставили під сумнів правильність висновків слідчого судді, зазначених в ухвалі, чи обставин, які б ставили під сумнів повноту здійснення слідчим заходів у кримінальному провадження, апелянт не навів. З огляду на викладене, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою і підстав для її скасування за доводами апеляційної скарги не вбачає…». Як вже суд зазначав, сам по собі факт тривалості розслідування не є доказом протиправної бездіяльності слідчих та/або прокурора і не може бути підставою для стягнення моральної шкоди. Лише незгода позивача з прийнятими посадовою особою органу розслідування рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди, що узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Вищевказане узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 27 червня 2019 року у справі № 461/2914/17, від 30 березня 2022 року у справі № 638/1923/20, від 29 березня 2023 року у справі № 638/13345/18, від 17 квітня 2023 року у справі № 751/3968/22. В ході розгляду цієї справи судом не встановлено тривалої бездіяльності прокурора Жеваги В.В., як стверджує позивач. При цьому судом враховано, що у кримінальному провадженні № 42019220000000581 відбувалась заміна групи прокурорів. (а.с. 119-120зв., 133-137) Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження тривалої бездіяльності прокурора під час досудового слідства, яка знаходилася б у причинно-наслідковому зв`язку із негативними наслідками для позивача. Надана позивачем медична документація (висновок № 228/104 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на професійній основі від 01.11.2024; виписка із медичної карти амбулаторного хворого від 17.03.2025; виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 1879 неврологічного відділення від 20.09.2017) не підтверджує настання негативних наслідків для нього та спричинення йому моральної шкоди саме оскаржуваними діями і бездіяльністю Харківської обласної прокуратури, а також погіршення стану його здоров`я у зв`язку з цим. Хоча судом прийнято до уваги, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Також судом прийнято до уваги, що рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості. Водночас, встановлені судом обставини у даній справі, на переконання суду, не призвели до спричинення позивачу моральної шкоди. Таким чином судом не встановлено наявність спричинення посадовою особою Харківської обласної прокуратури прокурором Жевагою В.В. моральної шкоди позивачу, відсутній причинний зв`язок між шкодою і неправомірними діями (бездіяльністю) заподіювача. Необхідною підставою для стягнення збитків з держави є факти неправомірних дій державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Оскільки судом не встановлено порушення прав позивача відповідачем, відповідно відсутній й причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а тому підстави для стягнення з держави на користь позивача моральної шкоди відсутні. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в даному випадку, відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з Державного бюджету України моральної шкоди в сумі 460 000, 00 гривень, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Позивач на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір». Враховуючи положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. До ухвалення рішення у справі учасники справи не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed