Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

ТОВ «Кошельок» звернулося до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що 07.12.2021 між ТОВ «Кошельок» та [PERSON] було укладено договір №3422609746-539534 про надання коштів у позику, відповідно до умов якого ТОВ «Кошельок» надало позичальникові позику в розмірі 4850 грн. шляхом перерахунку на банківську картку, в тому числі і на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі. ТОВ «Кошельок» свої зобов`язання за договором позики виконало, надало позичальнику грошові кошти в розмірі 4850 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника. Однак, відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у неї станом на день подання даної позовної заяви утворилась заборгованість в розмірі 16878 грн., що складається з: 4850 грн. заборгованості за сумою кредиту, 12028 грн. заборгованості за відсотками за користування позикою. В зв`язку з наведеним, просив стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «Кошельок» заборгованість за договором №3422609746-539534 від 07.12.2021 року в розмірі 16878 грн., а також судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. 22.09.2025 року представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, з підстав зазначених в якому, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному об`ємі. Відповідач відзив на позовну заяву не подав, однак 10.10.2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача [PERSON] подав до суду додаткові пояснення у справі, у яких заперечив викладені у відзиві на позовну заяву доводи представника позивача, оскільки вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. 14.10.2025 року представник відповідача [PERSON] подав до суду письмові пояснення, у яких заявив про застосування строку позовної давності. Представник позивача [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак у поданій до суду позовній заяві просив розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та його представника. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися і про причини своєї неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, та обставини, на які посилається відповідач як на підставу своїх заперечень, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 07.12.2021 року між ТОВ «Кошельок» та [PERSON] укладено договір №3422609746-539534 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». За умовами п.1.1 Договору ТОВ «Кошельок» надає позичальнику грошові кошти в розмірі 4850 грн. на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених Договором. Зі змісту Договору вбачається, що між сторонами узгоджений графік повернення кредиту (п.3.3). Умови кредитування, серед іншого, відображені й в паспорті споживчого кредиту. Договір №3422609746-539534 від 07.12.2021 року про надання кредиту підписаний відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора 2341. Договір містить повну інформацію щодо особи позичальника, його персональні дані, номер мобільного телефону, на який було відправлено одноразовий ідентифікатор в якості аналога власноручного підпису позичальника. Відповідно до листа ПАТ «МТБ Банк» від 15.07.2025 №07/605-07/199, надано підтвердження ТОВ «Кошельок», що Банком було здійснено переказ грошових коштів карткодержателю, а саме 07.12.2021 19:43:32, сума платежу 4850 грн., номер картки № [NUMBER] . На підтвердження вищевказаного платіжною системою «Храу» надано повідомлення, що 07.12.2021 була проведена успішна транзакція про зарахування коштів на картку № [NUMBER] в сумі 4850 грн. згідно договору №3422609746-539534 від 07.12.2021 року. Крім того, згідно витребуваної судом з АТ КБ «Приватбанк» інформації встановлено, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , на яку було зараховано кошти в сумі 4850 грн. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 26.03.2022 у відповідача утворилась заборгованість за договором №3422609746-539534 від 07.12.2021 року в розмірі 16878 грн., що складається з: заборгованості за сумою кредиту - 4850 грн., заборгованості за відсотками за користування позикою 12028 грн. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч.2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 №675-VIII визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.7, 12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами була досягнута згода щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису. Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема у ТОВ «Кошельок» виникло зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а у відповідача - зобов`язання з повернення кредитних коштів. Доказів внесення коштів на погашення заборгованості відповідачем не надано. Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені у статтях 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплатити суму боргу кредитору. Визначаючи розмір стягнення з відповідача відсотків в розмірі 1028 грн. позивач обґрунтовував вказаний розрахунок посиланням саме на погоджений між сторонами п.п.3.6, 3.7, 3.8 кредитного договору, за якими строк кредитування, тобто строк, на який надається кредит позичальнику, переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 календарних днів. З наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 процентів річних, що становить 2.2 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Проте, суд не може погодитися з аргументами позивача щодо нарахування процентів за кредитним договором відповідно до п.п.3.6, 3.7, 3.8 з таких підстав. Суд звертає увагу на те, що заявлений позивачем строк користування кредитом складає 20 календарних днів з дня надання кредиту. При цьому, відсотки за користування кредитом ТОВ «Кошельок» нараховано позичальнику, виходячи зі строку кредитування з 07.12.2021 року по 26.03.2022 року. З матеріалів справи встановлено, що укладаючи з ТОВ «Кошельок» договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту відповідач скористалася належною первісному кредитору інформаційно-телекомунікаційною системою, де їй надано можливість самостійно обрати «суму кредиту», «термін» (строк кредитування) згідно з Алгоритмом дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Кошельок» з метою акцепту оферти та укладення електронного договору. У пункті 2.1 договору встановлено, що кредит надається на 20 днів з дати підписання договору. Відповідно до пункту 2.2 договору сторони погодили, що встановлений в п.2.1 Договору строк Лояльного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом здійснення оплати протягом Лояльного періоду всіх фактично нарахованих процентів. Згідно умов Графіку розрахунків вбачається, що грошові кошти надано відповідачу на період з 07.12.2021 року по 26.12.2021, сума кредиту 4850 грн., проценти за користування кредитом 2425 грн., загальна вартість кредиту 7275 грн. Згідно умов паспорта споживчого кредиту від 07.12.2021 року вбачається, що сума кредиту 4850 грн., строк кредитування - 20 днів, загальні витрати за кредитом 2425 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк кредитування 7275 грн. В той же час згідно із п.3.6 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Лояльного періоду є відкладальною обставиною, в розумінні ст.212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку дії Кредитної лінії (продовження загального строку дії Договору). Матеріали справи не містять доказів, які свідчать про вчинення відповідачем дій, передбачених пунктом 2.2 договору (оплати протягом «Лояльного періоду» (20-денного) всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом), тобто відповідачем не вчинялися дії, які свідчили б про продовження строку кредитних правовідносин із позичальником. Як вбачається із розрахунку заборгованості, поданого позивачем згідно умов кредитного договору, при визначенні Лояльного періоду у 20 днів, проценти, нараховані позивачем в період строку дії договору після спливу 20 днів, у декілька разів (два і більше) перевищили заборгованість за наданим кредитом. Відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Зазначення у договорі двох строків кредитування та різних процентних ставок призводить до неправильного, а то й різного тлумачення та розуміння його сторонами договору, зокрема, позичальником. Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови кредитного договору №3422609746-539534 від 07.12.2021 року щодо строку його дії 20 календарних днів згідно пункту 2.1 чи 110 календарних днів (20 днів Лояльний період + 90 днів продовження строку згідно 212 ЦК України) згідно пункту 3.6. та процентної ставки, тому потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem. Більше того, кредит в сумі 4850 грн. надавався в строк 20 днів, а нарахування за межами вказаного періоду є мірою цивільно-правової відповідальності згідно статті 625 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження №61-8829сво21) зазначено, що: «Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party). Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі №613/1436/17). Однак, позивач, нараховуючи заборгованість, виходив з іншого строку кредитування (пункт 3.7 кредитного договору) та процентної ставки (пункт 3.8 кредитного договору), що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли відповідач, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин. Крім того, зазначення в кредитному договорі двох різних строків кредитування та процентних ставок призвело до неясності такої умови договору, як строк кредитування, що в даному випадку слід тлумачити проти того, хто їх написав (Contra proferentem), а тому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення нарахованих відсотків за кредитним договором після закінчення строку дії кредитного договору. В цьому випадку право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статі 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12). Як зазначено, п.3.7 Договору, зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення Лояльного Періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного Періоду. Фактично зазначений період варіюється від 1 до 90 днів. В додатку №1 до договору, який є невід`ємною частиною, визначено графік погашення в строк до 26.12.2021. Інші умови, зокрема період продовження строку користування кредитом не визначено. Таким чином продовження строку кредитування на 90 днів фактично визначено кредитодавцем в одностороньому порядку, що суперечить законодавству. Враховуючи наведене, суд вважає, що починаючи з 26.12.2021 року в ТОВ «Кошельок», як кредитодавця, відсутнє право нараховувати проценти за кредитним договором. З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання коштів у позику №3422609746-539534 від 07.12.2021 року в розмірі 7275 грн., з якої: 4850 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2425 грн. - проценти за користування кредитом. Доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом суд вважає необгрунтованими, оскільки в період з 17.03.2022 року по 03.09.2025 року перебіг позовної давності, визначений ЦК України, був зупинений у зв`язку із введеним в Україні воєнним станом. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Згідно частин 1 та 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною 1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог судовий збір в розмірі 1044 грн.14 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4310 грн. 34 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial