Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Алекскредит» заборгованість за Договором про надання кредиту № 3072322 від 29 грудня 2019 року станом на 30.01.2025 року у загальній сумі 10 363,42 грн. та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 29.12.2019 року між ТОВ «Алекскредит» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту № 3072322. Відповідно до вказаного договору кредитодавець 29.12.2019 року перерахував на картковий рахунок позичальника кредитні кошти (кредит) у розмір 1500,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним до 22.07.2020 року. 23.01.2020 року між сторонами було укладено додаткову угоду про зміну умов договору про надання кредиту, відповідно до якої було змінено умови договору. Зобов`язання за Кредитним договором позивачем були виконані належним чином, проте, відповідач не виконав свої обов`язки, тому станом на 30.01.2025 року заборгованість складає в сумі 10363,42 гривень, яка складається з: 1499,75 гривень заборгованість за сумою кредиту, 8863,67 гривень заборгованість по процентах. Позивач просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судові витрати по справі. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області від 25 лютого 2025 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 25.02.2025 року клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» про витребування доказів задоволено. Витребувано у АТ «Банк Форвард» підтвердження зарахування з 02.12.2019 року по 05.12.2019 року грошових коштів у розмірі 1500,00 грн. на платіжну карту [NUMBER] , держателем якої є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (номер транзакції 90169633889260701047673317596106). Ухвалою суду від 12.05.2025 року застосовано заходи процесуального примусу у виді накладення штрафу на АТ «Банк Форвард». Повторно витребувано в АТ «Банк Форвард», підтвердження зарахування з 02.12.2019 року по 05.12.2019 року грошових коштів у розмірі 1500,00 грн. на платіжну карту [NUMBER] , держателем якої є Висідалко Сергій Михайлович, РНОКПП [NUMBER] (номер транзакції 90169633889260701047673317596106). 06.08.2025 року визнано необхідною явку представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» у судове засідання по вказаної цивільній справі. У судове засідання представник позивача не з`явився, проте надав заяву про розгляд справи без участі представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини не явки суд не повідомив, також в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки не подав до суду відзив на позовну заяву, будучи повідомленим належним чином про наявність ухвали про відкриття провадження та необхідністю подання відзиву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що між 29.12.2019 року між ТОВ «Алекскредит» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту № 3072322 (а.с.7-9). 23.01.2020 року між сторонами було укладено додаткову угоду про зміну умов договору про надання кредиту, відповідно до якої було змінено умови договору (а.с. 10). Позивач у позовній заяві посилається на те, що вказаний договір було оформлено у порядку, передбаченому розділом 4 Правил. Відповідно до п.5.1 та п.5.2 Правил Сторони домовились, що договір укладається в електронній формі шляхом використання Електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з статтею 1 Закону України «Про платіжні послуги» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки, платіжний інструмент це персоналізований засіб, пристрій та/або набір процедур, що відповідають вимогам законодавства та погоджені користувачем і надавачем платіжних послуг для надання платіжної інструкції; Держателем такого платіжного інструменту є фізична особа, яка на законних підставах використовує платіжний інструмент для ініціювання платіжної операції з відповідного рахунку для виконання платіжних операцій або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного платіжного інструменту. Неналежною платіжною операцією для цілей цього Закону вважається платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі, неналежним платником є особа, з рахунку якої списано кошти без законних підстав (помилково або неправомірно); неналежним отримувачем є особа, на рахунок якої без законних підстав зарахована сума платіжної операції або яка отримала суму платіжної операції в готівковій формі. Разом з тим, ухвалою суду від 25.02.2025 року витребувано у АТ «Банк Форвард» підтвердження зарахування з 02.12.2019 року по 05.12.2019 року грошових коштів у розмірі 1500,00 грн. на платіжну карту [NUMBER] , держателем якої є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (номер транзакції [NUMBER] ). Вказану ухвалу суду було направлено на адресу відповідача, для виконання. У зв`язку з невиконанням вказаної ухвали суду, 24.04.2025 року на адресу АТ «Банк Форвард» надіслано лист щодо виконання ухвали суду від 25.02.2022 року Ухвалою суду від 12.05.2025 року в АТ «Банк Форвард», повторно витребуванні зазначенні докази. Проте ухвала суду не виконана, також відсутні бідь-які відомості щодо не можливості виконання ухвали суду. Позивачем додано до матеріалів справи довідку ТОВ ФК «Елаєнс» від 08.01.2025 року перерахування коштів відповідачу, проте в матеріалах справи відсутні підтвердження факту отримання позичальником кредитних коштів на підставі укладеного договору, позивачем не надано платіжне доручення, квитанцію або інший документ, що підтверджує факт зарахування кредитних коштів на банківську картку позичальника, про що також зазначено позивачем у позовній заяві. Ухвалою суду від 06.08.2025 року визнано необхідною явку представника позивача, проте представник надав заяву та просив розглянути справу без участі представника ТОВ «Алекскредит» за наявними в справі матеріалами. З урахуванням того, що ухвала суду від 25.02.2025 року та повторно 12.05.2025 року про витребування доказів не виконана, тому відсутні підтвердження зарахування з 02.12.2019 року по 05.12.2019 року грошових коштів у розмірі 1500,00 грн. на платіжну карту [NUMBER] , держателем якої є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (номер транзакції 90169633889260701047673317596106). Верховний Суд у справі № 757/22453/20 (постанова від 03.02.2023 р.) дійшов висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про недійсність кредитного договору внаслідок встановлення обставин про перерахування банком коштів не на рахунок особи, яка ніби- то укладала кредитний договір , а на рахунок іншої особи. Також Верховний Суд зазначив, що в такому випадку надавачем кредиту під час верифікації клієнта не до кінця проведена ідентифікація особи з якою укладається договір. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, згідно положень ст. 1046 цього Кодексу договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З огляду на вказані положення закону, договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Навіть сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов`язку позичальника повернути грошові кошти. Якщо судом буде встановлено, що позикодавець не передав кошти позичальнику, договір позики вважається неукладеним. Однак неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки, оскільки договір є неукладеним, то і не потребує визнанню недійсним. Так, в п. 8 постанови від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. За змістом ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц дійшла висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Так, визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом; судам слід відмовляти у задоволенні позову з такою вимогою. Однак, якщо в ході розгляду судового спору суд виявить ознаки, за якими договір можна визначити як неукладений, а, отже, таким, що не породжує правових наслідків (ухвала ВССУ від 30.09.2015 року у справі № 6-22599св15), і тому не потребує визнання недійсним, то суд має вказувати про це у мотивувальній частині судового рішення. Встановлені судом обставини не є підставою для визнання договору недійсним, а можуть лише бути підставою для відмови в задоволення вимог щодо стягнення коштів як за неукладеним договором. Велика Палата Верховного суду у справі №522/1528/15-ц від 26.01. 2021 р. вказує , що якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, і останній не може бути задоволений. Суд дійшов висновку про те, що в зв`язку з тим, що відсутні підтвердження зарахування з 02.12.2019 року по 05.12.2019 року грошових коштів у розмірі 1500,00 грн. на платіжну карту [NUMBER] , держателем якої є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (номер транзакції [NUMBER] ), а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed