Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Зміст вимоги заяви та позиції учасників справи Представник заявниці [PERSON] адвокат Філончук Н.В. звернулася до суду із заявою в інтересах заявника, в якій просила визнати [PERSON] , [INFO] , недієздатним, встановити над ним опіку та за поданням органу опіки та піклування призначити [PERSON] опікуном [PERSON] . Заява мотивована тим, що [PERSON] , [INFO] , проживає разом з бабусею [PERSON] . Рішенням Старовижівського районного суду від 04 травня 2012 батьків [PERSON] позбавлено батьківських прав.На момент звернення в суд [PERSON] померла. Батько [PERSON] в батьківських правах не поновлений.Заявниця [PERSON] є опікуном [PERSON] .Останній з народження має інвалідність першої групи довічно, є непрацездатним та потребує постійного стороннього догляду.В силу захворювання [PERSON] не усвідомлює значення своїх дій та не може керувати ними. З цих підстав представник заявниці [PERSON] адвокат Філончук Н.В. просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , недієздатним, встановити над ним опіку та призначити [PERSON] опікуном [PERSON] . Заявниця [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримала та просила її задовольнити. Представник заявниці -адвокат Філончук Н.В. подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Заяву підтримала та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи виконавчого комітету Сереховичівської сільської ради Ковельського району Волинської області в особі органу опіки та піклування у судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи у відсутності їхнього представника. Проти задоволення заяви не заперечили. Представник заінтересованої особи [PERSON] адвокат Талашко І.М. в судовому засіданні заяву підтримала та просила її задовольнити. Процесуальні дії у справі 04 березня 2025 року ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області відкрили провадження у справі та призначили розгляд справи по суті за правилами окремого провадження. Призначили судове засідання на 10.00 год. 25 березня 2025 року з участю двох присяжних. В судове засідання викликали заявника [PERSON] та її представника, представника заінтересованої особи - виконавчого комітету Сереховичівської сільської ради Ковельського району Волинської області. Залучили до участі у справі адвоката для фізичної особи, стосовно якої вирішується питання про визнання його недієздатним: [PERSON] 25 березня 2025 року ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області призначили у даній цивільній справі судово-психіатричну експертизу відносно [PERSON] . Проведення судово-психіатричної експертизи доручили експертам Волинської Філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України». Витрати на проведення експертизи віднесли на рахунок держави. Надали в розпорядження експерту для проведення експертизи матеріали цивільної справи №168/236/25. 03 грудня 2025 року ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області поновили провадження у даній справі. Призначили судове засідання на 09.20 год. 22 грудня 2025 року. Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] , [INFO] , проживає разом з бабусею [PERSON] по [ADDRESS] . Рішенням Старовижівського районного суду від 04 травня 2012 року у справі № 0315/270/201 батьків [PERSON] , а саме [PERSON] та [PERSON] позбавили батьківських прав. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 04 червня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Старовижівського районного управління юстиції Волинської області підтверджується факт того, що батьками [PERSON] записані: [PERSON] та [PERSON] . На момент звернення в суд [PERSON] померла (копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19 березня 2018 року). Батько [PERSON] в батьківських правах не поновлений. На підставі розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації Волинської області від 27 червня 2012 року № 215 [PERSON] призначено опікуном [PERSON] . З народження [PERSON] згідно довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ № 868709 має інвалідність першої групи довічно, є непрацездатним та потребує постійного стороннього догляду. Згідно консультативного висновку спеціаліста (психіатра), виданого 15 січня 2025 року [PERSON] встановлено діагноз: легка розумова відсталість у вигляді глибокої діяльності з вираженими поведінковими розладами і ЗНМІ рівня.В силу захворювання [PERSON] не усвідомлює значення своїх дій та не може керувати ними. [INFO] [PERSON] досяг повноліття, але стан його здоров`я залишився незмінним. Індивідуальна програма реабілітації інваліда № 1165 за результатами проходження стану здоров`я пацієнта не покращила. Оскільки [PERSON] досяг повноліття, але без сторонньої допомоги обходитися не може, так як не усвідомлює значимість своїх дій і не може ними керувати, опікун [PERSON] ставить питання про визнання його недієздатним та призначення саме її опікуном онука, оскільки здійснює і продовжує здійснювати догляд за ним. Опікунською радою виконавчого комітету Сереховичівської сільської ради надано висновок від 30 січня 2025 року, затверджений рішенням виконавчого комітету Сереховичівської сільської ради від 30 січня 2025 року № 5, який визнає за доцільне призначити [PERSON] опікуном над онуком [PERSON] . Висновком 08 жовтня 2025 року судово-психіатричної експертизи № 317 встановили, що у [PERSON] виявили ознаки хронічного, стійкого психічного розладу у вигляді легкої розумової відсталості з вираженими поведінковими порушеннями. Ступінь змін зі сторони психіки така, що позбавляє його можливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. За своїм психічним станом [PERSON] може бути присутнім у судовому засіданні, але не може давати пояснення в справі. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд із прав людини (далі ЄСПЛ) зазначає, що у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду. Основними принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд, які стосуються як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06). Реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів та заяв на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень на будь-якій стадії судового процесу може призвести до порушення права особи на справедливий судовий розгляд. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. До правовідносин, які виникли у сторін, підлягають застосуванню норми Цивільного процесуального кодексу України та Цивільного кодексу України. Фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (частина 1 статті 39 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Згідно з частиною 1 статті 41 ЦК України, над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Статтею 55 ЦК України визначено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Вимогами статті 58 ЦК України передбачено, що опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Згідно з частиною 1 статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Статтею 62 ЦК України визначено, що опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника. Згідно з статтею 63 ЦК України опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. Частиною 1 статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи. Згідно частиною 3 статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина 2 статті 3 СК України). Що стосується тлумачення поняття «близькі родичі», то виходячи з вимог ЦК України, СК України поняттями «родичі», «родинні стосунки» охоплюється коло осіб, які пов`язані між собою певним ступенем споріднення. Такими особами можуть бути близькі родичі за походженням, зокрема, батьки, діти, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, брат та сестра (повнорідні і неповнорідні), двоюрідні брати та сестри, тітка, дядько, племінниця, племінник. Частиною 3 статті 297 ЦПК України визначено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до частини 1 статті 298 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Згідно з приписами частин 1, 6-8 статті 300 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. Строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але не може перевищувати двох років. Клопотання про продовження строку дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною має право подати опікун, представник органу опіки та піклування не пізніше ніж за п`ятнадцять днів до закінчення строку, визначеного частиною шостою цієї статті. Клопотання про продовження строку дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною повинно містити обставини, що свідчать про продовження хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок чого особа продовжує не усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, підтверджені відповідним висновком судово-психіатричної експертизи. При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряється органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна. Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 (далі за текстом Правила опіки та піклування). Тлумачення зазначених норм права дає підстави для висновку, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації. Судом на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів встановлено, що [PERSON] на даний час страждає хронічним, стійким психічним розладом у вигляді легкої розумової відсталості з вираженими поведінковими порушеннями. Ступінь змін зі сторони психіки така, що позбавляє його можливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Суд зазначає, що висновок судово-психіатричного експерта № 317 від 08 жовтня 2025 року стосовно [PERSON] , яким підтверджено наведені обставини щодо його психічного здоров`я, є повним та категоричним, не допускає іншого розуміння змісту, ніж зазначений. З огляду на викладене, суд приходить до переконання про наявність обґрунтованих підстав для визнання [PERSON] недієздатним. Опікунською радою виконавчого комітету Сереховичівської сільської ради надано висновок від 30 січня 2025 року, затверджений рішенням виконавчого комітету Сереховичівської сільської ради від 30 січня 2025 року № 5, який визнає за доцільне призначити [PERSON] опікуном над онуком [PERSON] . Тому, суд погоджується із висновком опікунської ради від 30 січня 2025 року, затверджений рішенням виконавчого комітету Сереховичівської сільської ради від 30 січня 2025 року № 5. Та висновує про доцільність призначити бабусю заявницю [PERSON] опікуном над онуком [PERSON] , як недієздатним. Вирішуючи питання про призначення опікуна недієздатному [PERSON] , суд, враховуючи висновок про можливість призначення опікуна відносно недієздатного [PERSON] , бере до уваги, що заявниця [PERSON] перебуває в родинних відносинах з [PERSON] , є його бабусею, вони проживають разом за однією адресою, вона постійно здійснює догляд за ним. [PERSON] має можливість представляти інтереси [PERSON] в суспільному житті, що повністю відповідає вимогам статті 63 ЦК України. Підстав, передбачених статтею 64 ЦК України, щодо заявника не встановлено. А тому вимога адвоката Філончук Н.В. в інтересах [PERSON] призначити останню опікуном над недієздатним її внуком [PERSON] підлягає задоволенню. Системне тлумачення норм права, зокрема статті 300 ЦПК України, статті 60 ЦК України, свідчить про відсутність імперативної заборони щодо звернення особи, яка має намір стати опікуном, із заявою про встановлення опіки над недієздатним. Тому суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що заяву адвоката Філончук Н.В в інтересах заявниці [PERSON] про визнання [PERSON] недієздатним, встановлення над ним опіки та призначення [PERSON] опікуном [PERSON] , слід задовольнити повністю. Згідно частин 6-7 статті 300 ЦПК України строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але не може перевищувати двох років. Клопотання про продовження строку дії рішення про визнання особи недієздатною має право подати опікун, представник органу опіки та піклування не пізніше ніж за п`ятнадцять днів до закінчення строку, визначеного частиною шостою цієї статті. Розподіл судових витрат Відповідно до частини 2 статті 299 ЦПК України судові витрати, пов`язані з провадженням справи про визнання фізичної особи недієздатною або обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, відносяться на рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved