Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , що складається з двох кімнат, загальною площею 40,86 кв.м. в тому числі жилою площею 26,02 кв.м.; визнати за ним право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] . На обґрунтування позову позивач зазначив, що квартира [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] . Батько та матір позивача померли. Позивач був суб`єктом права спільної сумісної власності вказаної квартири. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська у справі № 569/10979/24 від 13.12.2024 р. визнано право власності [PERSON] на однокімнатну квартиру [ADDRESS] та 2/4 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] . Відповідно до виданих Вугледарською міською військовою адміністрацією Волноваського району Донецької області копії свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 12.11.2001 року № [NUMBER] та технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , вищевказана квартира є спільною власністю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач фактично володіє нерухомим майном, але розпоряджатися на теперішній час ним не має можливості, у зв`язку з тим, що населені пункти Вугледарської міської територіальної громади знаходяться в зоні проведення активних бойових дій та тимчасової окупації. Робота Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Вугледарської міської територіальної громади не відновлено, відповідний кваліфікований сертифікат відкритого ключа державного реєстратора речових прав Вугледарської міської ради є заблокованим, що змушує позивача звернутися до суду з позовом для захисту свого права на частку в нерухомому майні. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Додатково представник позивача [PERSON] суду пояснив, що позивач до державного реєстратора прав на нерухоме майно з питанням щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про його право власності на спірну частку нерухомого майна не звертався та поки що звертатися не буде, оскільки перебуває на тимчасово окупованій території України. На думку представника позивача [PERSON] справу можливо розглянути на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що відповідачем не оспорюється та не заперечується право власності позивача на спірну частину квартири, оскільки в матеріалах справи наявна копія свідоцтва, відповідно до якої відповідач є співвласником спірної частини квартири, аналогічні відомості наявні і в Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких заяв чи клопотань не подавала. Подані до суду за допомогою поштового зв`язку Укрпошта письмові пояснення від імені третьої особи [PERSON] судом не беруться до уваги, оскільки суд позбавлений можливості встановити, що такі пояснення підписані саме третьою особою [PERSON] , а не іншою особою. Вислухавши представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] , дослідивши наявні докази, судом встановлені такі фактичні обставини. З копії свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 12 листопада 2001 року за № [NUMBER] встановлено, що управлінням житлово-комунального господарства посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Загальна площа квартири становить 40,86 кв.м. (а.с.14). [PERSON] у зв`язку з укладенням шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (а.с.23). Відповідно до копії технічного паспорта на будинок (квартиру) власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності зазначено [PERSON] та членів її сім`ї, що підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] від 12 листопада 2001 року (а.с.15-16). [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача та третьої особи [PERSON] (а.с.7 зворотна сторона, 19-22). [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] [INFO] (а.с.19-22). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2024 року, яке набрало законної сили 14 січня 2025 року, у справі № 569/10979/24 позовну заяву [PERSON] до Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області, третя особа Рівненська державна нотаріальна контора Рівненської області про визначення визнання права власності на спадкове майно задоволено; визнано за [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , а також на 2/4 квартири [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.19-22). Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за третьою особою [PERSON] на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2024 року зареєстровано право власності у розмірі 2/4 часток на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.30-31). Крім того, З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що 16 липня 2024 року за третьою особою [PERSON] зареєстровано право власності на частку квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , виданий 12.11.2011, видавник: Управління житлово-комунального господарства Вугледарської міської ради народних депутатів (а.с.30-31). З інформації ВУГЛЕДАРСЬКОЇ МІСЬКОЇ ВІЙСЬКОВОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ ВОЛНОВАСЬКОГО РАЙОНУ ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ від 04 липня 2025 року за вих.№ 0.21/10-2104/0/8-25 встановлено наступний перелік матеріалів, що на теперішній час знаходяться в архівні справі КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг «Вугледарської міської і обов`язків правонаступником ради» щодо квартири за адресою: [ADDRESS] : свідоцтво про право власності на квартиру (будинок) від 12.11.2001 р. №02569, видане керівником Управління житлово-комунального господарства Новак В.І. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), вищевказана квартира належить на праві общей совместной собственности (як в документі) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (як в документі); технічний паспорт, виданий керівником УЖКХ [PERSON] . Згідно технічного паспорта квартира складається з двох кімнат, загальною площею 40,86 кв.м., жилою площею 26,02 кв.м. (а.с.13). Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги про визнання права власнсоті суд виходить з такого. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 920/615/16, від 05 вересня 2019 року у справі N907/310/18). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі N 760/14438/15-ц. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі N 910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018 року у справі N 914/1521/17). За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Звертаючись з вимогами до Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області, позивачем не зазначено, яким саме чином адміністрація порушила права позивача та відповідно не надано відповідних доказів на підтвердження такого. З досліджених доказів, судом встановлено, що позивач не звертався до державного реєстратора прав на нерухоме майно для проведення відповідних реєстраційних дій щодо спірної частки нерухомого майна. Судом неодноразово роз`яснювалося представнику позивача можливість надання суду доказів щодо відмови державного реєстратора прав на нерухоме майно для проведення відповідних реєстраційних дій, але представник позивача своїми процесуальними правами розпорядився на власний розсуд, до державного реєстратора ні позивач, ні його представник не звернулися та відповідної відмови державного реєстратора суду не надали. Крім того, суд звертає увагу, що третя особа [PERSON] зареєстровала право власності на частку квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 12 листопада 2001 року за №02569, посвідченого Управлінням житлово-комунального господарства Вугледарської міської ради народних депутатів, без додаткового судового рішення (а.с.14,30-31). Будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивач не може здійснити таку реєстрацію права власності на свою частку у спірному майні суду не надано. Звертаючись з вимогами до Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області, позивачем не зазначено, яким саме чином військова адміністрація оспорює або не визнає його право. Таким чином, у задоволенні позову про визнання права власності слід відмовити. Щодо позовної вимоги про припинення права спільної сумісної власності на спірну квартиру суд вважає за необхідне також відмовити у даній частині через пред`явлення позову до неналежного відповідача. Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України). Згідно з частинами першою та другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду з позовом до відповідача. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Близькі за змістом висновки сформульовані також у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17. Судом установлено, що іншим співвласником спірного нерухомого майна є третя особа [PERSON] . У спорі про припинення права спільної сумісної власності належним відповідачем є інший співвласник (інші співвласники), який також має частку в цьому майні, проте позивач своїми процесуальними правами розпорядився на власний розсуд та позов до належного відповідача (іншого співвласника [PERSON] ) не пред`явив. З огляду на викладене, ураховуючи надані суду докази, суд уважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed