Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

27 серпня 2025 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ "Лінкор Україна" про розірвання трудового договору, в якій позивач з подальшим уточненням позовних вимог остаточно просить припинити трудові відносини між [PERSON] та ТОВ "Лінкор Україна" з 24.02.2022 року на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України та стягнути судові витрати. Обґрунтовуючи позов, позивач зазначив, що він працював у ТОВ "Лінкор Україна" з 10.02.2021 року на посаді монтажника санітарно-технічних систем та устаткування. При прийнятті на роботу передав трудову книжу і вона залишалась у роботодавця. З 27.03.2023 року неодноразово звертався до керівництва підприємства про звільнення та повернення трудової книжки,у чому позивачу було відмовлено, та повідомлено, що через руйнування будівлі адмінстрації документи втрачені та відновлення їх неможливе. Він фактично не працюєв Товаристві з початку введення воєнного стану в Україні, проте наявність фактично припинених трудових відносин перешкоджає йому у проведенні перерахунку пенсії - про що свідчить Рішення УПФУпро відмов [PERSON] п/с № 948010181157 від 04.06.2025 року. Враховуючи викладене, у зв`язку з тим, що він не має можливості самостійно припинити трудові відносини, заявник змушений звернутися до суду з метою вирішення цього питання. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 01.09.2025 року відкрито провадження у справі. 14 листопада 2025 року на адресу суду від [PERSON] надійшла заява про зміну предмету позову, а саме: - припинити трудові відносини між [PERSON] та ТОВ "Лінкор Україна" з 24.02.2022 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України; - стягнути з ТОВ "Лінкор Україна на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 20.11.2025 року прийнято заяву [PERSON] про зміну предмета позову у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до ТОВ "ЛІНКОР УКРАЇНА" про визнання припиненими трудових відносин та зобов`язання вчинити певні дії. Закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до ТОВ "ЛІНКОР УКРАЇНА" про визнання припиненими трудових відносин та зобов`язання вчинити певні дії. Позивач просив здійснити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно, про причини неявки не повідомив. Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. В зв`язку з неявкою сторін у справі, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд установив наступне. 10.02.2021 згідно з наказом N?9/К від 09.02.2021 [PERSON] прийнято на роботу в ТОВ «ЛІНКОР УКРАЇНА» на посаду монтажника санітарно-технічних систем та устаткування, що підтверджується відомостями про трудову діяльність з рестру застрахованих осіб від 26.06.2025. Відповідно до індивідуальних відомостей з реєстру застрахованих осіб (довідки Форма ОК-5) від 26.06.2025, сплата страхових внесків ТОВ «ЛІНКОР УКРАЇНА» здійснювалась до листопада 2021 року включно. 04.07.2025 [PERSON] звертався до керівництва ТОВ «ЛІНКОР УКРАЇНА» з питанням про звільнення . Як вбачається з матеріалів справи, 25.06.2025року [PERSON] отримав рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову в проведенні перерахунку пенсії п/с, у зв`язку з тим , що відсутні відомості про звільнення з ТзОВ "Лінкор". Відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю Українита інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cт. 4 КЗпП України). За змістом ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно пункту 4 частини 1 статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору, у тому числі, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Кодекс законів про працю встановлює загальні вимоги до порядку розірвання трудових відносин, не враховуючи специфіку становища керівника господарського товариства. По суті, директор об`єднує в собі і статус найманого працівника (який визначається на підставі норм трудового права) і статус виконавчого органу господарського товариства (який визначається на підставі норм корпоративного права). Ні норми трудового договору, ні положення Статуту не повинні погіршувати становище директора порівняно з тим обсягом гарантій, наданих йому трудовим законодавством. Тобто, директор завжди може скористатися ст. 38 Кодексу законів про працю України й ініціювати розірвання трудового договору за власним бажанням. Згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з частиною 2 статті 39 КЗпП України, спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, оскільки, відповідачем порушено право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, то позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки у даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача є визнання припиненими трудових відносин між сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved