Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову [PERSON] вказував, що 12 грудня 2022 року рішення Люботинського міського суду Харківської області, ухваленим в справі № 630/389/22, був розірваний шлюб, який був ним зареєстрований 20 грудня 2005 року з відповідачем [PERSON] , та під час якого у них народились двоє доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Цим рішенням одночасно було визначено місце проживання їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , а іншої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Він, [PERSON] , проживає постійно зі своєю старшою донькою та утримує її виключно за свій рахунок, що й було підтвердженого вказаним вище рішенням суду, а також підтверджується тим, що він не отримує аліментів від [PERSON] на утримання доньки. Що ж до молодшої доньки [PERSON] , то вона, як вказав позивач, хоча й проживала постійно зі своєю матір`ю, але матеріальним утриманням молодшої доньки фактично займався саме він, [PERSON] , бо відповідач з 2021 року взагалі не працювала та не отримувала ніякого доходу. До того, навесні 2025 року у [PERSON] загострились тяжкі хвороби, які вимагали проведення операцій та тривалого лікування. Саме через необхідність виїзду за кордон на довгострокове лікування [PERSON] передала йому, [PERSON] , свою квартиру за адресою: [ADDRESS] , в оренду для того, аби він мав змогу проживати в цій квартирі з обома доньками, які залишились на його утриманні та вихованні. 17 серпня 2025 року відповідач [PERSON] одноособово виїхала за межі України і до тепер перебуває за кордоном, а донька [PERSON] , [INFO] , залишилась проживати разом з ним, [PERSON] , і старшою сестрою в квартирі за адресою: [ADDRESS] . За повідомленням, отриманим від [PERSON] , для неї призначили перший етап стаціонарного лікування, який триватиме 4 місяці. Тому наразі він, [PERSON] , повністю утримує обох своїх доньок, і потребує встановлення цього факту та визначення місця проживання молодшої доньки разом з ним, оскільки це сприятиме йому в отримання необхідних послуг з соціального забезпечення. Ухвалою суду від 10 листопада 2025 року було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідачу був встановлений строк у 15-днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження в справі на подання відзиву на позов. Одночасно з цим третій особі був встановлений 10-денний строк з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження в справі на подання письмових пояснень щодо позову, а також роз`яснено про можливість подати письмові пояснення щодо відзиву протягом 10-денний строк з дня отримання копії відзиву. Копії ухвали про відкриття провадження в справі та позовної заяви і доданих до неї документів були направлені відповідачу [PERSON] та третій особі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради до їх електронних кабінетів в системі «Електронний суд» як зареєстрованим користувачам. Вказані документи були доставлені до електронного кабінету відповідача та третьої особи 19 листопада 2025 року. Протягом встановленого судом строку відповідачем [PERSON] був відзив від 23 листопада 2025 року, в якому вона визнала позовні вимоги та обставини, на яких ґрунтується позов. У відзиві [PERSON] пояснила, що з травня 2025 року у неї прогресують тяжкі захворювання, внаслідок чого вона з 25 серпня 2025 року перебуває на стаціонарному лікуванні в Швейцарії, яке може тривати 2-3 роки. Перед виїздом за кордон вона, [PERSON] , передала позивачу [PERSON] в оренду свою квартиру за адресою: [ADDRESS] , аби він міг проживати в ній разом з обома їх спільними доньками. Також вона, [PERSON] , вказала у відзиві, що з позивачем вона досягла домовленості, що протягом усього часу її перебування на лікуванні за кордоном обидві доньки перебуватимуть на повному утриманні та вихованні позивача [PERSON] , який і до того надавав їй та молодшій доньці матеріальну допомогу. Тому вона, [PERSON] , не заперечує проти того, що місце проживання молодшої доньки [PERSON] буде визначено з батьком. Третьою особою Органом опіки та піклування в особі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у строк, встановлений ухвалою суду від 10 листопада 2025 року про відкриття провадження в справі, письмові пояснення щодо позову та щодо відзиву після отримання його копії не подані. Інших процесуальних заяв по суті справи учасниками справи не подано. Ухвалою від 11 грудня 2025 року підготовче провадження в справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені в позові. Окремо позивач пояснив, що після припинення сімейних відносин з [PERSON] він продовжив фінансово утримувати обох своїх доньок, бо колишня дружина ніде не працювала. Після того як у [PERSON] погіршилось здоров`я він не міг залишити молодшу доньку без догляду, і згодився на переїзд до квартири колишньої дружини, аби молодша донька продовжила проживати у звичних для неї умовах. Він також докладає зусиль, що б доньки відвідували розвиваючі гуртки і танці. Незважаючи на зайнятість на роботі, він, [PERSON] , намагається проводити більшість часу з дітьми, аби доглядати молодшу доньку. Іноді йому в цьому допомагає старша донька [PERSON] , яка навчається в коледжі. Також позивач наголосив на тому, що визначення місця проживання молодшої доньки та встановлення факту утримання двох дітей є необхідним для нього у вирішенні соціальних питань, пов`язаних з отриманням державної допомоги чи інших послуг. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але у відзиві нею було викладено клопотання про проведення розгляду справи за її відсутності. Третя особа - Орган опіки та піклування в особі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, але направив до суду заяву про проведення судового розгляду за відсутності його представника. В судовому засіданні, вислухавши пояснення позивача [PERSON] , дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Сторони, [PERSON] і [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 грудня 2005 року, під час якого у них [INFO] народилася донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданим 11 квітня 2008 року Фрунзенським відділом РАЦС Харківського міського управління юстиції; та [INFO] народилась донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданим повторно 29 березня 2022 року Міжгірським відділом державної РАЦС у Хустському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 12 грудня 2022 року, ухваленого в справі № 630/389/22. Цим же рішенням було визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , а також визначено місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . За інформацією Державної прикордонної служби України, наданою станом на 19 листопада 2025 року, [PERSON] виїхала за межі України 17 серпня 2025 року і від тоді не поверталась в Україну; діти [PERSON] і [PERSON] територію України не покидали. З листа Кантональної лікарні Санкт-Галлена, Швейцарія, від 25 серпня 2025 року вбачається, що для [PERSON] передбачена госпіталізація в медичному закладі на період з 27 серпня 2025 року по 03 грудня 2025 року через потребу у проходженні лікування від чисельних хвороб. Перебування з 25 серпня 2025 року на стаціонарному лікуванні в Швейцарії відповідач [PERSON] підтвердила у відзиві, в якому також вказала, що третя за рахунком операція з п`яти операцій запланована на квітень-травень 2026 року. З наведеного вище суд робить висновок, що виїзд відповідача [PERSON] за межі України був викликаний потребою в отриманні медичної допомоги, і що наразі відповідач перебуває саме в Швейцарії, куди вона виїхала наодинці. В той же час, малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , місце проживання якої було визначено з матір`ю [PERSON] , залишилась без матері та фактично проживає зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 08 вересня 2025 року, складеного спеціалістами Служби в справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Цим актом також зафіксовано те, що в квартирі окрім [PERSON] і малолітньої [PERSON] , [INFO] , також проживає неповнолітня [PERSON] , [INFO] . Право на проживання [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] , засновано на договорі найму житла від 16 серпня 2025 року, укладеного з [PERSON] , яка передала квартиру в користування позивача для проживання разом з їх спільними дітьми. Крім того, довідкою КЗ «Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 323 Харківської міської ради» від 06 жовтня 2025 року підтверджується те, що малолітня [PERSON] , [INFO] , зарахована до закладу дошкільної освіти з 06 вересня 2025 року. В іншому листі від 28 листопада 2025 року директор КЗ «Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 323 Харківської міської ради» вказав, що участь у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , приймає саме батько [PERSON] , який приходить на батьківську збори, спілкується з представниками навчального закладу; та приводить і забирає дитини з закладу. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За ч.ч. 1, 2 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із ст. 141 СК України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Тим більш, що батько не заперечує проти спілкування дитини з матір`ю. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Тобто для розлучення малолітньої дитини з матір`ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч. 2 ст. 161 СК України. Про істотне значення обставин, визначених диспозицією ст. 161 СК України, для правильного вирішення спору про місце проживання дітей, зазначено й у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові № 6-2445цс-16 від 14 грудня 2016 року. За дорученням суду органом опіки та піклування в особі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради подано суду висновок № 434 від 10 грудня 2025 року про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Оцінюючи такий висновок, суд вважає його обґрунтованим, бо він складений на підставі проведеної перевірки способу життя позивача [PERSON] , який офіційно зареєстрований як фізична особа - підприємець, та умов проживання малолітньої дитини в квартирі за адресою: [ADDRESS] , в якій створені належні умови для проживання дитини, та в якій вона проживає разом зі своєю старшою сестрою [PERSON] після виїзду їх матері [PERSON] за межі України для лікування. Також органом опіки та піклування взято до увагу ту обставину, що малолітня [PERSON] з 20 серпня 2025 року перебуває під наглядом лікарів - фахівців КПН «Міська дитяча поліклініка № 4» ХМР та отримує необхідну медичну допомогу в супроводі свого батька [PERSON] . Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, але попередньо суд повинен впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. З огляду на встановлені обставини того, що дитина наразі проживає з батьком, який створив для неї належні побутові і житлові умови, суд дійшов висновку, що в цьому випадку позивачем буде забезпечено розвиток доньки у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Тому, враховуючи вищевикладене, суд визначає місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком за місцем їх фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] . Що стосується вимоги позивача [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання своїх дітей, то суд зазначає наступне. Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 встановлення факту, який може мати наслідком збільшення або зменшення прав та обов`язків учасника сімейних відносин не може відбуватись в порядку окремого провадження та має бути встановлений у позовному провадженні, враховуючи наявність спору про право. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Суд зазначає, що в силу положень ст. 15, 150, 151, 180 Сімейного кодексу України [PERSON] має зобов`язання щодо виховання та утримання доньок [PERSON] і [PERSON] , що в свою чергу, при належному їх виконанні, виключає подібні зобов`язання інших осіб. Як була зазначено вище, та підтверджено відповідачем у відзиві, починаючи з 17 серпня 2025 року, коли відповідач [PERSON] виїхала за межі України на тривале лікування, діти сторін [PERSON] і [PERSON] проживають спільно зі своїм батьком [PERSON] . Отже, від вказаної дати позивач самостійно виховує своїх доньок, оскільки мати дітей не може виконувати свій обов`язок через постійне перебування за кордоном, що свідчить про її фізичну відсутність поряд з дітьми. Крім того, за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, сформованими стосовно відповідача [PERSON] за період з 1 кварталу 2020 року по 4 квартал 2025 року, відповідач за 2020 рік отримала доходи в загальній сумі 98739,30 грн, з яких 93739,30 грн. були нараховані та виплачені роботодавцем - ФОП [PERSON] ; за 2021 рік доходи відсутні; за 2022 рік отримано дохід лише в сумі 62,11 грн; за 2023 рік доходи відсутні; за 2024 рік (лише за січень і лютий) отримано дохід в сумі 16000,00 грн в якості соціальних виплат; за 2025 рік доходи відсутні. Що ж до позивача [PERSON] , то даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів ним отримано за 2024 рік дохід в загальній сумі 1260677,99 грн, а також за 1 півріччя 2025 рік отримано дохід в загальній сумі 775339,72 грн. Співставляючи дані про доходи, які отримані сторонами за 2024 і 2025 роки, суд вважає, що вони свідчать про наявність у позивача джерел доходів, які дозволяють йому повноцінно утримувати обох своїх доньок, і що з огляду на низький рівень доходів відповідача суд визнає обґрунтованими доводи позивача про те, що він надає фінансове утримання в тому числі й колишній дружині, і не отримує від неї аліментів. Аналізуючи викладені вище докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стверджуваний позивачем факт самостійного виховання своїх дітей та знаходження дітей на його утриманні знайшов підтвердження в судовому засіданні. У даній справі вирішуються вимоги про встановлення факту, що є способом судового захисту, який полягає в дослідженні судом відповідних обставин та фіксації встановлених фактів у судовому рішенні, тобто фактичному відображенні об`єктивної дійсності, стану речей, який має місце на день розгляду справи та ухвалення рішення, за умови, що від встановлення такого факту залежить реалізація позивачем певних конкретних прав та неможливості їх реалізації іншим чином. Касаційний адміністративний суд в складі Верховного Суду неодноразово висновував у своїх постановах про можливість звернення одинокої матері (батька) до компетентних органів за нарахуванням соціальної допомоги (постанова від 18 квітня 2022 року в справі № 320/11614/20) та (або) до адміністрації роботодавця про надання соціальної додаткової відпустки як одинокій матері (батьку) чи про виплату компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки (постанова від 13 серпня 2022 року в справі № 808/610/18). Виходячи з викладеного, а також враховуючи, що встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем [PERSON] двох своїх доньок дозволить реалізувати права на отримання соціальних пільг та послуг, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Задовольняючи позов, суд одночасно стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами у відповідності до ст.ст. 141, 142 ЦПК України, суд виходить з того, що відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті. Ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову. Так, позивачем при зверненні з позовом було сплачено судовий збір в сумі 1937,92 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № PPP6-3KEO-81M7-XA5A від 03 листопада 2025 року. З цієї суми судового збору 50% підлягають поверненню позивачу з державного бюджету, а інші 50% слід стягнути на його користь з відповідача [PERSON] .

Outcome: approved