Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. 26.11.2025 до Малинського районного суду Житомирської області звернувся представник позивача адвокат Реус Денис Сергійович, який діє на підставі ордеру правової допомоги серії АМ №1170872 від 20.11.2025, в обґрунтування якої зазначив наступне Позивач, [PERSON] , перебував у трудових відносинах із акціонерним товариством «Малинський камедробильний завод» з 17 травня 2016 року по 01 березня 2025 року, працюючи на посаді молодшого механіка з ремонту устаткування. При звільненні з роботи за власним бажанням відповідач не здійснив з ним належного розрахунку та не виплатив заробітну плату у загальному розмірі 488441,86 грн після утримання податків і зборів. Позивач зазначає, що факт нарахування, але невиплати заробітної плати підтверджується довідкою ОК-5 від 19.11.2025 року, а також банківською випискою з рахунку ПУАТ «КБ «АКОРДБАНК», на який відповідач перераховував заробітну плату. Вимогами позову представник позивача просить стягнути з акціонерного товариства «Малинський камедробильний завод» на свою користь на свою користь заборгованість по заробітній платі 88441,86 грн, середній заробіток за час затримки виплати при звільненні (з 01.03.2025 по 31.08.2025) у розмірі 150149,52 грн та відшкодувати понесені судові витрати. Явка сторін по справі: Представник позивача адвокат Реус Д.С. та позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи наявна заява від представника позивача про проведення розгляду справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача Гарбар К.Г. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 22.12.2025 ним подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач погоджується із сумою заборгованості у розмірі 88 481,86 грн, із застереженням, що вказана сума включає, зокрема, виплати за невикористану відпустку, які не були здійснені у зв`язку з фінансовими труднощами підприємства. У відзиві також міститься прохання зменшити розмір стягнення середнього заробітку до 5 000,00 грн, а також заперечення проти стягнення витрат на правничу допомогу з клопотанням про їх зменшення до 500,00 грн. Суд, відповідно до ст. 247 ЦПК України, розглядає справу у судовому засіданні за відсутності позивача і відповідача без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, всі обставини, на які сторона посилалась як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з акціонерним товариством «Малинський камедробильний завод» з 17 травня 2016 року по 01 березня 2025 року на посаді молодшого механіка з ремонту устаткування. Звільнений з роботи за власним бажанням. Вказана обставина підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] .(а.с.9-11) Відповідно до Пенсійного фонду України довідки форми ОК-5 від 19.11.2025 та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з січня 2024 року по квітень 2025 року, позивачу було нараховано заробітну плату за мінусом ПДФО та військового збору у сумі 320868,76 грн.(а.с.12-16) Також установлено, відповідно до банківської виписки ПАТ «Акорд Банк» про рух коштів по рахунку вбачається, що за період з січня 2024 року по квітень 2025 року була виплачена сума заробітної плати в розмір 232426,90 грн.(а.с.17-20) Відповідно до наказу №19-к від 28 лютого 2025 року наданого представником відповідача, підтверджується факт звільнення [PERSON] з 01 березня 2025 року за власним бажанням та вказано виплатити [PERSON] компенсацію за щорічну основну відпустку -108 календарних днів. Вказані обставини в відзиві на позовну заяву, а саме у частині суми заборгованості відповідачем не заперечувались, відповідач виступив проти задоволення сум витрат на правничу допомогу та середнього заробітку. Як убачається з матеріалів справи, в інтересах позивача діє адвокат Реус Д.С., з яким укладено договір про надання правової допомоги. На підтвердження понесених витрат до суду не подано документів, які підтверджують суму понесених витрат на надання правничої допомоги. Орієнтовна сума витрат на професійну правничу допомогу, які позивач просить стягнути з відповідача, становить 12000,00 грн. Мотиви та застосовані норми права. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 ЦПК України). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Статтею 73 КЗпП України: кожен працівник має право на щорічну основну відпустку тривалістю не менше 24 календарних днів. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.ст. 115, 116 КЗпП України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 07.02.2025 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Згідно з роз`ясненнями, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За діючою в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості) тягар доказування лежить саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин безумовно тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт. Судом встановлено, що розмір заборгованості акціонерного товариства «Малинський камедробильний завод» по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку 108 календарних днів [PERSON] не виплачена в розмірі 88441,86 грн без відрахування податків та зборів. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, відповідно до п.5 розд. IV порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз.1 п.8 розд. IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Розраховуючи середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує наступне. Середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення згідно з розрахунком позивача, який не оспорював відповідач становить: 816,03 грн. У 6-місячному періоді з 02.03.2025 по 02.09.2025 132 робочих дні. Таким чином, загальний розмір середнього заробітку становить: 816,03*132= 107 715,96 грн. З урахуванням наведених правових позицій суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача повної суми середнього заробітку за весь заявлений період затримки розрахунку при звільненні. Так, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України має компенсаційний, а не каральний характер і спрямована на відшкодування майнових втрат працівника, завданих несвоєчасним проведенням розрахунку з боку роботодавця. Така правова природа відповідальності зумовлює необхідність застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також допускає судовий контроль за співмірністю розміру компенсації. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування шістьма місяцями, запроваджене Законом № 2352-IX, встановлює максимальну межу відповідальності роботодавця та не змінює компенсаційного характеру виплати, не нівелюючи при цьому принципів справедливості та пропорційності. Суд, враховуючи критерії: розумності, справедливості та пропорційності, поведінку сторін, строки порушення відповідачем права позивача на оплату праці, вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 50000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, такий розмір компенсації очікуваних майнових втрат працівника буде відповідати принципу пропорційності та співмірності і забезпечуватиме справедливий баланс інтересів сторін трудових правовідносин. Дана сума обрахована без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що узгоджується із роз`ясненнями, які надані судам у п.6 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині судового рішення. Розподіл судових витрат Оскільки позивач відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати, судовий збір у цій частині підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Водночас, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є вимогою про стягнення заробітної плати, а має характер відшкодування, тому судові витрати у цій частині відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог.

Outcome: partial