Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

22 жовтня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» з використанням системи «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № Р99.230.72056 від 15 червня 2016 року в сумі 61108 грн. 08 коп. Обґрунтовано позов, зокрема, тим, що 15 червня 2016 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Р99.230.72056, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 36000 грн. зі сплатою процентів за користування ним строком на 30 місяців. Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі та надало відповідачу кредит у порядку, передбаченому умовами договору, однак відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. На даний час право вимоги до відповідача за кредитним договором № Р99.230.72056 від 15 червня 2016 року перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум», а тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 жовтня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В установлений судом строк відповідач подала відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в його задоволенні. Зокрема, у відзиві відповідач зазначила, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, яку саме суму кредиту отримала відповідач за договором, документи про зарахування на рахунок відповідача грошових коштів на виконання умов договору. Позивачем не надано розрахунку та банківської виписки, з яких можливо було б встановити, яким чином утворилася заборгованість. Відповідач погоджується, що багато років тому уклала кредитний договір, який діяв до 15 грудня 2018 року, однак заборгованість за вказаним договором відповідачем була погашена у період дії договору. Документи, які підтверджують погашення заборгованості, у відповідача не збереглися. В матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача будь-якої заборгованості перед банком. Також, позивачем не доведено факту набуття права вимоги до відповідача за кредитним договором. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності. Позивач подав відповідь на відзив, у якій, зокрема, зазначив, що останній платіж відповідач здійснила 06 серпня 2019 року, а тому відлік позовної давності починається з 07 серпня 2019 року. Починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності був продовжений на строк дії карантину та призупинений з 24 лютого 2022 року на період дії воєнного стану до 04 вересня 2025 року, у зв`язку з чим заява про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Крім того, відповідачем не було надано доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на її рахунок, хоча відповідач як власник рахунку також має можливість надати такі докази. Відповідач подала заперечення, у яких, зокрема, зазначила, що доказів повідомлення відповідача про зміну кредитора, отримання такого повідомлення відповідачем, матеріали справи не містять. Позивачем не надано деталізованого розрахунку заборгованості. Крім того, сума боргу, заявлена до стягнення позивачем, відрізняється від суми заборгованості, зазначеної у виконавчому написі та у виконавчому провадженні, що свідчить про наявність спору. У судове засідання представник позивача не з`явився, просив справу розглянути за його відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні вказала, що відповідач позов не визнає з підстав, вказаних у заявах по суті справи, та просила суд відмовити в його задоволенні. Зокрема, представник відповідача зазначила, що позивачем не доведено набуття права вимоги до відповідача за кредитним договором, враховуючи, що в матеріалах справи відсутній реєстр боржників. Заборгованість відповідача за кредитним договором не підтверджена належними та допустимими доказами, відсутні первинні банківські документи. Заборгованість за комісією не підлягає стягненню, оскільки взагалі не зрозуміло, за які послуги така встановлена. Заслухавши доводи представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. 15 червня 2016 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір № Р99.230.72056, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 36000 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору (а.с. 7-8). Банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 30 місяців (пункт 1.2. кредитного договору). Згідно із пунктами 1.3., 1.4. кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує річну, змінювану проценту ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки збільшена на 12,50% (маржу банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9,5%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 22,000%. Відповідно до пункту 1.11. кредитного договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Пунктом 2.1. кредитного договору визначено, що позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 30 щомісячних внесках включно до 15 дня/числа кожного місяця згідно Графіку щомісячних платежів. Копіями ордерів-розпоряджень № 1 про видачу кредиту та про сплату страхового платежу підтверджуються розпорядження відповідача щодо отримання кредиту в сумі 30379 грн. 75 коп. шляхом перерахування цих грошових коштів на її рахунок та сплати страхового платежу в розмірі 5620 грн. 25 коп. (а.с. 12 на звороті). 15 листопада 2023 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» (фактор) було укладено договір факторингу № 15/11/23 (а.с. 15-21). Згідно із пунктом 2.1. вказаного договору за цим договором клієнт відступає фактору, а фактор зобов`язується прийняти права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Копією платіжної інструкції № 889 від 16 листопада 2023 року підтверджується сплата Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» Акціонерному товариству «Ідея Банк» 2230617 грн. згідно з договором факторингу № 15/11/23 від 15 листопада 2023 року (а.с. 23). Відповідно до копії акту приймання-передачі Реєстру боржників в електронному вигляді № 1 від 15 листопада 2023 року клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр боржників у електронному вигляді № 1 та право вимоги по боржниках у кількості 4140 (а.с. 24). З копії Витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 15/11/23 від 15 листопада 2023 року слідує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» набуло право вимоги, зокрема, до [PERSON] за кредитним договором № Р99.230.72056 від 15 червня 2016 року в сумі 61108 грн. 08 коп. (а.с. 22). Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 1077 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини першої статті 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Положеннями статті 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За розрахунком, наданим позивачем, у відповідача утворилася заборгованість за кредитним договором у сумі 61108 грн. 08 коп., до якої входить: 23296 грн. 08 коп. заборгованість за основним боргом; 17173 грн. 22 коп. - заборгованість за процентами; 20683 грн. 78 коп. заборгованість за комісією (а.с. 33). Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частинами першою, другою статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно із частиною другою статті 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується копіями ордерів-розпоряджень № 1 про видачу кредиту, про сплату страхового платежу (а.с. 12 на звороті) та випискою по рахунку відповідача в Акціонерному товаристві «Ідея Банк». Доказів, які б спростовували зазначені обставини та розмір заборгованості, відповідач суду не надала. Однак, суд враховує, що відповідно до умов кредитного договору № Р99.230.72056 від 15 червня 2016 року строк користування відповідачем кредитом становить 30 місяців, тобто до 15 грудня 2018 року. Доказів, що між сторонами в належній формі була досягнута домовленість про продовження строку користування відповідачем кредитом, матеріали справи не містять. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 вказано, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами Цивільного кодексу України мають різний зміст. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. Тобто, сторони визначивши строк користування кредитом в указаному договорі погодили строк виконання зобов`язання. Також, у зазначеній вище постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого в постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого в постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 і уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 Цивільного кодексу України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України) у розмірі, визначеному законом або договором. Велика Палата Верховного Суду вказала, що очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України. За таких обставин, надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін, оскільки на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла в постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 в справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). З розрахунку, наданого позивачем, слідує, що проценти за користування кредитом за вказаним кредитним договором відповідачу нараховані за період із 15 червня 2016 року до 22 березня 2021 року, тобто і після строку кредитування. Таким чином, з урахуванням наведеного та строку користування кредитом, доказів про продовження якого матеріали справи не містять, суд дійшов висновку, що нарахування процентів після спливу цього строку є безпідставним і з відповідача вони стягненню не підлягають. Щодо стягнення з відповідача заборгованості по комісії за обслуговування кредитної заборгованості, суд зазначає таке. Згідно з абзацом 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Умовами кредитного договору № Р99.230.72056 від 15 червня 2016 року визначено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитними договорами (пункт 1.11 договору). Однак, кредитним договором не визначено, які саме послуги мають надаватися відповідачу, за які встановлено комісію. Також, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що відповідачу щомісячно надавалися будь-які послуги, погоджені нею, за які встановлено нарахування комісії, а тому підстав для стягнення з відповідача комісії суд не знаходить. При цьому, з розрахунку заборгованості за комісією слідує, що грошові кошти в сумі 17103 грн. 02 коп., які вносила відповідач на погашення кредиту за вказаним договором були зараховані на погашення комісії. За вказаних обставин, суд знаходить підстави для стягнення з відповідача заборгованості, до якої входить заборгованість за кредитом (23296 грн. 08 коп.) та процентами, нарахованими в межах строку кредитування (5546 грн. 88 коп.), однак за вирахуванням суми грошових коштів, які були сплачені відповідачем та зараховані на погашення комісії в сумі 17103 грн. 02 коп., що становить 11739 грн. 94 коп., у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню. Доводи відповідача про те, що позивач не довів факту переходу до нього права вимоги до відповідача за кредитним договором, оскільки в матеріалах справи відсутній Реєстр боржників до договору факторингу, спростовуються наявними в матеріалах справи та описаними вище доказами. Твердження відповідача про те, що позивач не має права вимагати стягнення з неї заборгованості, оскільки вона не була належним чином повідомленою про відступлення права вимоги, не заслуговують на увагу, оскільки частиною другою статті 516 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке. За приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя, четверта статті 267 Цивільного кодексу України). При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Кредитний договір, за яким виникла заборгованість, було укладено 16 червня 2016 року, строк виконання зобов`язань за ним 30 місяців, тобто до 15.12.2018. З позовом до суду позивач звернувся 22 жовтня 2025 року. Слід зазначити, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Строк карантину неодноразово продовжувався. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Тобто, карантин в Україні безперервно діяв у період з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року. Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан строком на 30 діб. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». У подальшому Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», які були затверджені Законами України «Про затвердження Указу Президента України» «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжувався і він діє на даний час. Законом України від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Лише Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року № 4434-IX, який набрав чинності 04 вересня 2025 року, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було виключено. За вказаних обставин, строк позовної давності позивачем пропущено не було. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідачу правничу допомогу надавала адвокат Блохіна Наталія Вікторівна на підставі договору про надання правової допомоги від 16 жовтня 2023 року. Копією квитанції від 21 листопада 2025 року підтверджується сплата відповідачем адвокату Блохіній Наталії Вікторівні 25000 грн. згідно з договором про надання правової допомоги від 16 жовтня 2023 року та актом від 21 листопада 2025 року. Нормами частини другої статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною третьою статті 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Таким чином, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. Також, проаналізувавши детальний опис наданих адвокатом відповідачу послуг, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, беручи до уваги складність справи, що така розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, наявність сталої судової практики в такій категорії справ, часткове задоволення позову, виходячи з критерію розумності та співмірності, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу в даній справі, однак у сумі 5000 грн.

Outcome: partial