Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою, відповідно до якої просив встановити факт постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини. Заява обґрунтована тим, що [PERSON] заповіла все своє нерухоме майно сину, [PERSON] . Після смерті [PERSON] [INFO] [PERSON] заповів все своє майно [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Заявник зазначає, що від встановлення факту постійного проживання [PERSON] із [PERSON] на час відкриття спадщини залежить виникнення та зміна його майнових та немайнових прав, що пов?язані із можливістю звернення до суду із вимогами про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом за [PERSON] після смерті [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з вищевикладеним заявник звернувся до суду із вказаною заявою. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2024 року у справі відкрито провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року заяву залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києві від 26 березня 2025 року продовжено розгляд справи. 21 травня 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення Київської міської ради, за змістом яких зазначається, що рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року у справі №760/4372/15-ц відмовлено [PERSON] у визнанні права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] у зв?язку із відсутністю доказів того, що [PERSON] на час смерті [PERSON] проживав з нею у спірній квартирі. Вважає, що у випадку встановлення даного факту Київська міська рада буде позбавлена права на визнання спадщини відумерлою. В судовому засідання заявни та його представник просили заяву задовольнити у повному обсязі. Заінтересовані особи в судове засідання не прибули, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] заповіла все своє майно своєму сину, [PERSON] , що підтверджується копією заповіту від 14 травня 1991 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . З заявою про прийняття спадщини за заповітом [PERSON] до нотаріусу не звертався. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. 13 серпня 2014 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жерліциною О.В., заповідаючи в якому все належне йому майно [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . З метою встановлення факту постійного проживання [PERSON] із [PERSON] на час відкриття спадщини, [PERSON] звернувся до суду. Щодо вимог заяви, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно частини 2 статті 293 ЦПК України, серед іншого, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 1 статті 318 Глави 6 про розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення ЦПК України встановлено, що у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, зокрема факт спільного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. На підтвердження факту постійного проживання [PERSON] та [PERSON] заявником долучено довідку ЖБК "Дніпровець-2" від 01 лютого 2024 року та Акт від 01 лютого 2024 року, складений [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до довідки ЖБК "Дніпровець-2" та Акту, складеного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вказані особи, як сусіди, посвідчують факт сумісного проживання [PERSON] з матір?ю, [PERSON] , по день її смерті [INFO] в квартирі [ADDRESS] без реєстрації. Суд, оцінюючи довідку ЖБК "Дніпровець-2", підписану т.в.о. голови Кисельовою Т., відповідно до змісту якої за інформацією мешканців [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] проживав з матір`ю [PERSON] в квартирі [ADDRESS] без реєстрації на день її смерті, не може взятися до уваги як доказ на підтвердження факту спільного проживання матері та сина у зв`язку із тим, що сусіди достеменно не можуть підтвердити факт проживання осіб разом. Судом не здійснено допит свідків, які були сусідами [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки свідчення сусідів мають суб`єктивний характер і ґрунтуються виключно періодичних спостереженнях, що не дозволить достеменно встановити внутрішній зміст правовідносин між спадкодавцем та спадкоємцем. Показання свідків у даній справі не можуть бути беззаперечним підтвердженням факту постійного проживання у розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Суд зазначає, що встановлення юридичного факту щодо осіб, які на момент розгляду справи померли, має відбуватися за умови виключної доведеності обставин. Оскільки [PERSON] за життя не вчинив жодної дії, яка б свідчила про його волевиявлення щодо прийняття спадщини, встановлення такого факту після його смерті на підставі довідки ЖБК "Дніпровець-2" від 01 лютого 2024 року та показань свідків є очевидно недостатнім. Окремо суд звертає увагу на рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року у справі №760/4372/15-ц, яким відмовлено [PERSON] у визнанні права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] у зв?язку із відсутністю доказів того, що [PERSON] на час смерті [PERSON] проживав з нею у спірній квартирі. Солом?янським районним судом м. Києва у справі №760/4372/15-ц було, зокрема, встановлено, що згідно з довідкою, виданою ЖБК "Дніпровець-2" від 23.11.1993 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (2 кімнати на 5 поверсі) загальною площею 44, 0 кв. м., житловою 29, 4 кв. м., на підставі рішення виконавчого комітету КМР народних депутатів від 01.06.1987 року, оскільки [PERSON] сплачено всі паєнакопичення за квартиру. Згідно з рішенням КМР народних депутатів №399/1 від 23.04.1984 року "Про вирішення окремих житлових питань по ЖБК" затверджено рішення загальних зборів членів ЖБК про прийняття нових членів кооперативів внаслідок передачі паю або переходу в спадщину із закріпленням квартир таким громадянм, а саме за [PERSON] , одинаком внаслідок передачі йому квартири і паю матері [PERSON] , які згідно її заяви було виключено із членів ЖБК "Сонячний", закріплено квартиру [ADDRESS] . Аналізуючи наведені обставини у їх сукупності, суд зазначає, що встановлення факту проживання спадкоємця зі спадкодавцем є правовим інструментом підтвердження фактичного прийняття спадщини. Однак, системне тлумачення норм спадкового права вказує на те, що волевиявлення спадкоємця на набуття прав має бути чітким та вираженим у встановлений законом спосіб. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява. Сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому позивач, як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилась після смерті своєї матері, та відповідно не набув права на спадкове майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц. Проте, судом встановлено, що [PERSON] за життя не реалізував своє право на прийняття спадщини, а докази його постійного проживання з [PERSON] на момент відкриття спадщини були предметом дослідження Солом?янського районного суду м. Києва і не знайшли свого підтвердження. Суд наголошує, що відсутність дій спадкоємця протягом встановленого законом шестимісячного строку на прийняття спадщини, за умови відсутності беззаперечних доказів спільного побуту та господарювання, не свідчить на користь можливості визнання його таким, що прийняв спадщину фактично. Крім того, стосовно складеного [PERSON] заповітом, суд зазначає наступне. Дослідивши зміст заповіту, складеного [PERSON] від 13 серпня 2014 року, судом встановлено, що при вчиненні даної нотаріальної дії спадкодавець особисто ідентифікував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Вказана адреса є відмінною від адреси квартири, що за життя належала [PERSON] у [ADDRESS] , факт постійного проживання у якій [PERSON] на момент відкриття спадщини просить встановити заявник. Наявна розбіжність у відомостях щодо місця проживання [PERSON] не може бути усунута лише на підставі показань свідків, оскільки такі дані, що зазначені у нотаріально посвідченому заповіті, не свідчать на користь факту його постійного проживання разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . З огляду на вищезазначене, факт проживання [PERSON] із [PERSON] на час відкриття спадщини не може бути встановлений на підставі показань свідків, довідки ЖБК "Дніпровець-2" від 01 лютого 2024 року та Акту від 01 лютого 2024 року, оскільки свідоме волевиявлення особи у заповіті переважає над суб`єктивним сприйняттям обставин іншими особами. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ч.7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Таким чином суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат. На підставі вищевикладеного, з урахуванням положень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 р. та

Outcome: dismissed