Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАСКОМБАНК» звернувся з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 2125251579 від 19.02.2021, що станом на 12.05.2025 становить: 49859,11 основний борг (в т.ч. прострочений); 5,85 грн. заборгованість за процентами річними: 23095,57 грн. заборгованість за процентами щомісячними, а також понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19.02.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (ТОВ «ФК «ЦФР»), правонаступником якого на підставі договору факторингу №200921 від 20.09.2021, за правом вимоги по кредитному договору є АТ «Таскомбанк», та [PERSON] було укладено Кредитний договір №2125251579, за умовами якого кредитодавець - ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник [PERSON] зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Відповідно до умов Кредитного договору №2125251579 від 19.02.2021 позичальнику надано грошові кошти в сумі 53930,72 грн. Дата закінчення кредитного договору 01.03.2024. Кредит надається безготівковим шляхом, протягом 3 (трьох) банківських днів від дня укладення договору (п. 1.2. Кредитного договору). Відповідач належним чином повідомлена про те, що права вимоги за Кредитним договором відступлені АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі Договору про відступлення права вимоги. Відповідно до умов цього Договору позивач є новим кредитором [PERSON] за Кредитним договором №2125251579 від 19.02.2021 з усіма наступними додатками та змінами. Умови вищезазначеного Кредитного договору позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором строки не повернуті. Неодноразовими телефонними повідомленнями банку [PERSON] було сповіщено про наявність заборгованості за кредитом та про необхідність її погашення у стислі терміни. Однак жодних дій спрямованих на погашення заборгованості за кредитом відповідачем здійснено не було, та як наслідок, станом на 12.05.2025 заборгованість [PERSON] за кредитним договором №2125251579 від 19.02.2021, становить 72960,50 грн., з яких: 49859,11 грн. - основний борг (в т.ч. прострочений); 5,82 грн. - заборгованість за процентами річними; 23 095,57 грн. - заборгованість за процентами щомісячними. Оскільки відповідач свої зобов`язання не виконала, позивач звернувся суду з даним позовом про стягнення з відповідача заборгованості у судовому порядку. Також просив суд стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Ухвалою суду від 08.09.2025 відкрито провадження по даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позові просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлялась. Відзив на позовну заяву не надала. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку із неявкою сторін по справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне. Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19.02.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] було підписано кредитний договір №2125251579, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит на суму 53930,72 грн., дата закінчення кредитного договору 01.03.2024. Позивачем надана виписка по особовим рахункам кредитного договору № [NUMBER] за період з 19.02.2021 по 12.05.2025. 20.09.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» укладений договір факторингу № 200921, відповідно до умов якого, ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» відступило АТ «Таскомбанк» право вимоги до позичальників, право на одержання яких належить ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», а АТ «Таскомбанк» набуло право вимоги за кредитними договорами. Відповідно до реєстру прав вимоги до Договору про відступлення права вимоги № 200921 від 20.09.2021 до АТ «Таскомбанк» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №2125251579 від 19.02.2021. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлена про те, що права вимоги за Кредитним договором №2125251579 від 19.02.2021 відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі Договору про відступлення права вимоги. Внаслідок ухилення відповідача від виконання кредитного зобов`язання у відповідача, згідно розрахунку заборгованості, виникла заборгованість, яка станом на 12.05.2025 становить 72960,50 грн., з яких: 49859,11 грн. - основний борг (в т.ч. прострочений); 5,82 грн. - заборгованість за процентами річними; 23 095,57 грн. - заборгованість за процентами щомісячними, що підтверджується розрахунком заборгованості. Позичальника було сповіщено про наявність заборгованості за кредитом та про необхідність її погашення у стислі терміни, про що свідчить копія повідомлення-вимоги. Позивач вказує, що оскільки на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, він звернувся суду з даним позовом про стягнення з відповідача заборгованості у судовому порядку. Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.1054,1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно з ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто позичальник 1) отримує від кредитодавця грошові кошти, власником яких він не був, та 2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання 1) повернути грошові кошти у встановлений строк та 2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом. Поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10 квітня 2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини 1статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини 2статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини 2статті 1057 цього Кодексу. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина 2 статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Суд зазначає, що уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено розмір нарахованих процентів, з огляду на погоджені сторонами умови кредитування, з урахуванням тіла кредиту, розміру базової відсоткової ставки за кожен день прострочення та періоду кредитування. Відповідно до змісту ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається з матеріалів справи АТ «ТАСКОМБАНК» надав до суду на підтвердження переходу до нього прав вимоги за кредитним договором № 2125251579 від 19.02.2021 договір факторингу № 200921 від 20 вересня 2021 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «ТАСКОМБАНК», копію реєстру прав вимоги до договору факторингу № 200921 від 20 вересня 2021 року та копію платіжної інструкції № 768960451 від 20 вересня 2021 року про сплату АТ «ТАСКОМБАНК» на рахунок ТОВ «ФК «ЦФР» 214388525,17 грн, призначення платежу перерахування коштів згідно договору про відступлення права вимоги № 200921 від 20.09.2021, без ПДВ. Отже, АТ «ТАСКОМБАНК», уклавши договір факторингу, який на час розгляду справи не розірваний та не визнаний в установленому законом порядку недійсним, на законних підставах набуло прав кредитора за кредитним договором № 2125251579 від 19.02.2021. Так, судом встановлено, що 19.02.2021 між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2125251579, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 53930,72 грн на строк 36 місяців. Банком на підтвердження наявності невиконаних кредитних зобов`язань надано виписку по особовому рахунку [PERSON] за період з 19.02.2021 по 12.05.2025 та розрахунок заборгованості. Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, що виписки з особового рахунку клієнта банку (банківська виписка з розрахунку позичальника) є належним та допустимим доказом у справі, що підтверджує рук коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції здійсненні протягом операційного дня та є підтвердженням виконаних за день операцій ( постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 381/1647/21 від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц). Отже виписки з особових рахунків є документом який суд необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону. [PERSON] отримувала кредитні кошти, користувалась ними, що підтверджується випискою по рахунку, яка була надана суду, та яка є первинним документом та підтверджує здійснені по банківському рахунку операції. За вказаних обставин, суд вважає, що матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримала кредит за договором № 2125251579 від 19.02.2021, проте не виконала взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані в кредит кошти не повернула, тому наявні підстави для стягнення з неї на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 49859,11 грн. Дані обставини відповідачем не спростовано, доказів щодо неотримання коштів або їх фактичного повернення останньою не надано. З урахуванням наведеного, суд вважає, що в ході судового розгляду цієї справи знайшли своє підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач посилався в обґрунтування своєї позовної вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за Кредитним договором № 2125251579 від 19.02.2021 в розмірі 72960,50 грн. За приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, при зверненні до суду позивачем понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 2422,40 грн. Зважаючи на задоволення позовних вимог, витрати позивача з оплати судового збору підлягають відшкодуванню на його користь за рахунок відповідачки у розмірі 2422,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved