Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Представник ТОВ "ВІН ФІНАНС" Романенко М.Е. звернувся до Дніпровського районного суду міста Кам`янського через систему "Електронний суд" з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 19 жовтня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №369205, укладений в електронній формі відповідно до закону України «Про електронну комерцію», відповідно до якого відповідачу було надано позику в розмірі 7000,00 грн. ТОВ «Авентус Україна» виконало умови договору про надання фінансового кредиту №369205 від 19 жовтня 2018 року та перерахувало на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 7000 грн., а відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. 25 липня 2024 року відповідно протоколу загальних зборів №1706 було перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС». 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») було укладено договір факторингу №1, на підставі чого відбулось відступлення права вимоги за кредитними договорами. Відповідно до п.2.2 договір факторингу №1 від 12 квітня 2018 року окрім іншого зазначено: у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній. 18 лютого 2019 року було укладено додаткову угоду №12 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги №13 від 18 лютого.2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників в тому числі до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту №369205 від 19 жовтня 2018 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС»). Відповідно до розрахунку заборгованості, який був складений на дату укладення договору відступлення права вимоги №1 від 12 квітня 2018 року, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 19845,00 грн., а саме: сума основного боргу 4500,00 грн., сума боргу за процентами - 2430,00 грн. та сума боргу за пенею і штрафами 12915,00 грн. Також, позивачем на основну суму боргу в розмірі 19845,00 грн. нараховані інфляційні витрати за період з 25 березня 2022 року по 25 березня 2025 року із застосуванням індексу інфляції в розмірі 8196,07 грн. та 3% річних в розмірі 1787,68 гривень. Просить суд стягнути з відповідача на користь ТОВ "ВІН ФІНАНС" заборгованість за кредитним договором №369205 від 19 жовтня 2018 року у загальному розмірі 29828,75 грн., яка складається з: суми заборгованості в розмірі 19845,00 грн., суми інфляційних втрат в розмірі 8196,07 грн., суми 3 % річних в розмірі 1787,68 грн. та судовий збір і витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 06 серпня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в тексті позовної заяви просив розглядати справу за відсутності представника ТОВ «ВІН ФІНАНС». Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явивя, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 10 вересня 2025 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог та повністю заперечує проти обставин, викладених у позові. На обґрунтування відзиву зазначає, що позивач мав можливість звернутися до суду в межах строків позовної давності, оскільки позов подано через фактично сім років через систему «Електронний суд» та дана категорія справ розглядається судом в спрощеному позовному провадженні без участі сторін. Наголошує, що позивач в позовній заяві зазначає, що при укладанні кредитного договору №369205 від 19 жовтня 2018 року на фінансовий номер телефону відповідача був відправлений одноразовий ідентифікатор, який був використаний для прийняття та підтвердження умов вищеозначеного кредитного договору, але при цьому позивач не зазначає номер телефону відповідача в реквізитах сторін в своїй позовній заяві, тому невідомо на який номер телефону надходило підтвердження та чи було взагалі підтвердження особи, а якщо і було то хто підтверджував особу та кому взагалі належав фінансовий номер. Крім того, невідомо куди були зараховані кредитні кошти та на який рахунок було здійснено переказ, та кому належав рахунок на який було здійснено переказ грошових коштів. Одночасно, не погоджується з розрахунком заборгованості оскільки до позовної заяви не додано графік погашення заборгованості, та взагалі не зрозуміло як відповідачем здійснювалось погашення заборгованості, чи було воно взагалі, як розраховувалась сума з пенею та штрафами, як розраховувались відсотки, та чому саме сума основного боргу складає 19845,00 грн. /а.с.89-94/. Виходячи з наведеного, суд ухвалив провести судове засідання за відсутності сторін згідно вимог ч.3 ст.211 ЦПК України, на підставі наявних у справі матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України. Розглянувши надані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі ст.ст.76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що 19 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №369205, відповідно до якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кошти в розмірі 4500 грн. 00 коп. строком на 30 днів зі сплатою відсотків в розмірі 1,26 % (фіксована процентна ставка), а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі (п.1.1, 1.2., 1.4. Договору), що підтверджується копією індивідуальної частини договору з Додатком №1 графіком розрахунків /а.с.58-63/. Позивачем надано суду довідку ТОВ ФК «Вей Фор Пей» вих.№5543-ВП від 10 лютого 2025 року, відповідно до якої 19 жовтня 2018 року було здійснено два перекази на суму по 4500,00 гривень. Разом з тим, ідентифікувати осіб, які отримали вказані кошти, неможливо, оскільки відсутня інформація про отримувача коштів, а саме: не зазначено прізвище, ім`я та по батькові, та номер картки/рахунку на які було здійснено переказ коштів /а.с. 25-39/. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що він отримав право вимоги за зобов`язаннями [PERSON] , уклавши договір факторингу №1 від 12 квітня 2018 року з ТОВ «Авентус Україна». Судом досліджений Договір факторингу №1 від 12 квітня 2018 року, укладений між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги /а.с. 41, 50-55/. 25 липня 2024 року відповідно до протоколу загальних зборів учасників №1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс» /а.с..0-71/. При цьому, в якості доказів позивачем надано частину копії договору факторингу №1 від 12 квітня 2018 року, зокрема, 6 сторінок з 10, хоча в п.12 Договору передбачено перлелік додатків, які містять невід`ємну частину договору /а.с.50-55/. Крім того, в якості доказів суду надано копію форми Реєстру прав вимог №13 від 18 лютого 2019 року з переліком інформації вимоги і перелік боржників /а.с.13-16/. Ст.514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Ч.1 ст.1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч.1 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Отже, за приписами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Таким чином судом встановлено, що 19 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту, відповідно до якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові позику на суму 4500,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі (п 1.1 Договору) /а.с. 58/. Договір факторингу №1, укладений між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», датований 12 квітня 2018 року, тобто, він укладений до підписання договору про надання фінансового кредиту №369205 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] . Також суду надано Реєстр прав вимоги №13 до договору факторингу №1 від 12 квітня 2018 року, датований 18 лютого 2019 року. З доданих позивачем доказів, зокрема, з копії Договору факторингу №1 від 12 квітня 2018 року вбачається, що його сторонами фактично здійснено передачу невизначених щодо відповідача [PERSON] вимог, оскільки жодної визначеної вимоги, яка існувала б у ТОВ «Авентус Україна» щодо відповідача [PERSON] на момент укладення Договору факторингу №1 від 12 квітня 2018 року в цьому договорі не зазначено. Отже, оскільки відступлення права вимоги може здійснюватись лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав, договір факторингу (відступлення права вимоги) не може бути укладений раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. Суд бере д уваги, що передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 міститься висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч.1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 ч.1 ст.512, ст.514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Таким чином, суду необхідно з`ясувати обсяг і зміст прав, які перейшли до позивача, як нового кредитора, від ТОВ «Авентус Україна» та чи існували ці права на момент їх переходу. Межі обсягу прав, які переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Суд також звертає увагу на той факт, що доказів на підтвердження оплати за договором факторингу стороною позивача не надано. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт відступлення права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту №369205 від 19 жовтня 2018 року від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яке в подальшому перейменовано на ТОВ «Він Фінанс». Тобто, на момент укладення договору факторингу №1 від 12 квітня 2018 року не виникло зобов`язання між первісним кредитором та відповідачем, відтак, у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати позивачу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (після перейменування - ТОВ «Він Фінанс»). Згідно зі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Ст.80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц вказано, що відповідно до змісту ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням ст.ст. 526,527,530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Згідно з Переліком типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 №578/5 до первинних документів, які фіксують факт виконання операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і у податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Відповідно до п.п.62, 63 Розділу 4 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (далі-Положення), виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку. Отже, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 у справі №200/5647/18, від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц, від 26.05.2021 у справі №204/2972/20, від 13.10.2021 у справі №209/3046/20, від 01.06.2022 у справі №175/35/16-ц. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №342/180/17 у постанові від 03 липня 2019 року зауважила, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення банку. П.51 Розділу 3 Положення встановлює, що первинні документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи, який/яка склав/склала документ/від імені якого/якої складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Залежно від характеру операції та технології оброблення облікової інформації до первинних документів можуть уключатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції). Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі. Також, згідно п.52 Розділу 3 Положення, первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку, а унесення виправлень до первинних документів не допускається (п.53 Розділу 3 Положення). Банківська виписка має статус первинного документу. Розрахунок заборгованості, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є лише похідним від первинної бухгалтерської документації та може містити відомості про господарську операцію. Проте саме банківська виписка за картковими рахунками може бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором, що споживач користувався кредитною карткою, ним вносились кошти на погашення заборгованості, або ні. Проте, позивачем не надано суду доказів того, що [PERSON] згідно з умовами зазначеного договору, було видано кредит та саме в зазначеній в позові сумі. Визначення даної суми в договорі не свідчить про її отримання відповідачем саме в такому розмірі. Враховуючи відсутність доказів про перерахування кредитних коштів на банківський рахунок відповідача, як це передбачено умовами кредитного договору, відсутні підстави вважати, що первісний кредитор виконав умови договору. Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування коштами, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, які повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), а отже не є належними доказами існування боргу. Наявність розрахунку заборгованості за кредитними договором не є достатнім для висновку про існування боргу та у заявленому позивачем розмірі, оскільки сам розрахунок є внутрішнім документом та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу. Жодних належних та достовірних доказів, які б вказували на існування у [PERSON] перед ТОВ «ВІН ФІНАНС» заборгованості за вищевказаним договором, матеріали справи не містять. Щодо застосування позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року. Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383 до 30 червня 2023 року. Отже, приймаючи до уваги зазначені положення Постанов Кабінету Міністрів України, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року. Крім того, згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі. Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено зокрема п.19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. П.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону №3450-IX від 08 листопада 2023 року) встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Тобто, виходячи з наведених положень Закону, пропущеною слід вважати позовну давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року. Строк позовної давності за вимогами, які виникли після 12 березня 2017 року, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважається продовженим на підставі п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також зупиненим на строк дії воєнного стану в Україні. Виходячи з викладеного, враховуючи, що позовні вимоги пред`явлені за період з жовтня 2018 року, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до даних правовідносин. З огляду на викладене, враховуючи вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, зважаючи на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання права грошової вимоги до відповідача, а подання позову особою, яка не набула права вимоги, є самостійною підставою відмови в позові, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Крім того, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, сплачений при поданні позову судовий збір не підлягає стягненню з відповідача та залишається за позивачем.

Outcome: dismissed