Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку (літ.А-1), тамбур (літ.а), ганок (літ.а1), загальною площею 41,9 м2, житловою площею 27 м2; погріб (літ. Д); вбиральна (літ. В), колодязь (літ. І), огорожа (літ. №1), хвіртка (літ. №2) за набувальною давністю. . В обґрунтування позову посилається на те, що [PERSON] з 09.06.2006 проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] та зареєстрований в ньому з 09.06.2006 по теперішній час, окрім нього у вказаному будинку більше ніхто не зареєстрований і не проживає. Раніше у вказаному будинку проживали його дядько [PERSON] та тітка [PERSON] , які померли та їх син [PERSON] , який загинув ще під час проходження строкової військової служби. У спадщину після смерті батьків, [PERSON] не вступав. Більше дітей його дядько та тітка не мали. Відповідно до довідки КП «ЖУК» Лозівської міської ради, згідно архівних реєстраційних матеріалів підприємства, серед зареєстрованих будинків (квартир) в місті Лозова та Лозівському районі, станом на 01.01.2013 вказаний будинок оформлений та зареєстрований за гр. [PERSON] на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності. Після смерті дядька та тітки, а також їх сина, [PERSON] продовжував проживати у вказаному будинку і вирішив оформити спадщину, проте йому стало відомо, що право власності на вищевказаний будинок за дядьком, тіткою чи їх сином не зареєстровано. Більше того, воно не зареєстровано і за будь-якими іншими особами, інформація про право власності на спірний будинок відсутня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, у зв`язку з чим юридично оформити право власності на вищевказаний будинок, не має змоги. За час самостійного проживання, [PERSON] оплачує всі комунальні послуги, проводить ремонтні роботи в будинку, доглядає ділянку та будинок. Вважає, що таким чином [PERSON] відкрито, добросовісно та безперервно володіє будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , несе тягар його утримання в повному обсязі, доглядає його. В зв`язку з чим звертається до суду позовом про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Балла В.В. надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягали з наведених у ньому підстав. Представник відповідача Кушнір О.Г. в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними в матеріалах справи документами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.. Дослідивши письмові докази, перевіривши наведені обставини, суд вважає, що у задоволенні позову відмовити з огляду на таке. Відповідно до частини першої ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, при розгляді справи суд обмежений зокрема підставами позову та колом відповідачів у справі, яких визначає виключно позивач і лише останній може ініціювати залучення співвідповідача та заміну неналежного відповідача. Підставою для набуття права власності на вказане нерухоме майно позивачем заявлено набувальну давність, а отже і спір вирішує суд виходячи з відповідних положень законодавства. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1, 4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч.1 ст.344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Із матеріалів справи вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належав на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується договором про надання у безстрокове земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Макаренко Я.Ф. нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області 07 квітня 1958 року, р.№1330. Запис у реєстровій книзі Лозівського БТІ №29-4, реєстровий №4650 від 18.05.1963 року. Позивачу [PERSON] 25.05.2006 власником [PERSON] та його дружиною [PERSON] було надано письмову згоду на реєстрацію місця проживання у їх будинку за адресою: [ADDRESS] . 09.06.2006 [PERSON] зареєструвався та вселилися до зазначеного житлового будинку за згодою його власника. З моменту реєстрації та вселення позивач користувався будинком як місцем проживання, при цьому не заперечується, що на час заволодіння майном йому було відомо про особу власника та правову підставу належності будинку [PERSON] . У 2009 році власник житлового будинку [PERSON] та його дружина [PERSON] померли, у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне їм майно, у тому числі на спірний житловий будинок. Як вбачається з доводів позову, син спадкодавців [PERSON] загинув під час проходження строкової військової служби, спадщину після смерті батьків не прийняв, вимог щодо володіння або користування майном ніхто не заявляв, у зв`язку з чим позивач продовжив фактичне проживання у будинку за місцем реєстрації. Позивач посилається на те, що протягом тривалого часу він безперервно користується будинком, здійснює його утримання, сплачує комунальні платежі, доглядає за майном та ставиться до нього як до власного. Саме ці обставини, на думку позивача, свідчать про наявність підстав для набуття права власності за набувальною давністю. Оцінюючи встановлені обставини, суд дійшов таких висновків За змістом статті 344ЦК України набувальна давність є первинним способом набуття права власності, який застосовується виключно за наявності сукупності передбачених законом умов, серед яких обов`язковими є добросовісне та безтитульне заволодіння чужим майном, відкритість і безперервність такого володіння протягом установленого строку. Разом із тим аналіз фактичних обставин справи свідчить, що позивач заволодів спірним житловим будинком за волею його власника, усвідомлюючи, кому саме належить це майно. Таким чином, початкове заволодіння будинком не мало ознак безтитульного володіння у розумінні ст.344 ЦК України. Крім того, відсутність відомостей про державну реєстрацію права власності на житловий будинок за іншими особами сама по собі не свідчить про те, що об`єкт є безхазяйним у розумінні цивільного законодавства та не підтверджує відсутність власника як юридичного факту. Натомість встановлення правового режиму майна, наявності чи відсутності власника, а також підстав і моменту виникнення безтитульного володіння є юридично значимими обставинами для вирішення спору про набуття права власності за набувальною давністю та підлягають доведенню позивачем. Після смерті власника у 2009 році щодо спірного майна виникли спадкові правовідносини, оскільки смерть фізичної особи як власника майна є юридичним фактом, з яким закон пов`язує відкриття спадщини. Сам факт неприйняття спадщини спадкоємцями або відсутність оформлення спадкових прав не змінює правової природи такого майна та не припиняє спадкових правовідносин. На виконання ухвали суду про витребування актових записів про смерть [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , було повідомлено про відсутність актового запису про смерть [PERSON] по Лозівському відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Суд звертає увагу, що інститут набувальної давності не може бути застосований як спосіб набуття права власності на спадкове майно у разі, коли спадщина не була прийнята або спадкові права не були реалізовані у встановленому законом порядку. Стаття 344ЦК України не передбачає можливості набуття права власності за набувальною давністю на майно, щодо якого відкрито спадщину та відомий попередній власник. Крім того, володіння майном після смерті власника, яке ґрунтується на первісному вселенні за його згодою, не трансформується автоматично у безтитульне володіння лише з тієї підстави, що спадкоємці не заявили свої права або не звернулися з вимогами щодо майна. Відсутність активних дій з боку спадкоємців не означає відсутності у них суб`єктивного права та не створює правової підстави для застосування набувальної давності. Таким чином, заявлені позивачем вимоги фактично спрямовані на вирішення питання переходу права власності на спадкове майно поза межами спадкового правонаступництва, що суперечить правовій природі набувальної давності та положенням статті 344 Цивільного кодексу України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що представником позивача не доведено наявності сукупності обставин, передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України, які є обов`язковими для застосування інституту набувальної давності, зокрема добросовісного та безтитульного заволодіння спірним нерухомим майном. У зв`язку з цим суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому у задоволенні позову про визнання права власності за набувальною давністю слід відмовити. З урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed