Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Представник позивача ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначили, що 29.05.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено Договір позики № 75717543, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію», відповідно до умов якого, позикодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 2500 грн. на 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1.9% в день, а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кошти на умовах встановлених договором. [PERSON] 29.05.2021 року укладено додаткову угоду до договору позики № 75717543 за умовами якої позичальник збільшує суму кредиту ще на 2500 гривень, тому загальна сума кредиту становить 5000 гривень. 19.11.2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклали договір факторингу № 1911, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «Фінансова компанія управління активами» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором позики № 75717543 від 29.05.2021. У свою чергу 03.04.2023 року ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ ТА «ФІНПРОМ МАРКЕТ» уклали договір факторингу № 030423-ФК, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія управління активами» відступило ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором позики № 75717543 від 29.05.2021. Відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконує, заборгованість за договором становить 15 905 грн. 00 коп., що складається із заборгованості за основною сумою боргу 5000 грн., заборгованість за процентами у сумі 10 905 грн., судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3500 грн. Заочним рішенням від 02.09.2025 року позовні вимоги ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» заборгованість за кредитним договором у розмірі 15 905.00 гривень, судовий збір у розмірі 2422,40 гривні, витрати за надання правничої допомоги у розмірі 3500,00 гривень. Ухвалою суду від 17.11.2025 року заяву відповідачки [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Брадарська Наталія Володимирівна про перегляд заочного рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 02.09.2025 року у цивільній справі № 212/6358/25 за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Скасовано заочне рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 06.11.2025 року у цивільній справі № 212/6358/25. Представниця відповідача заперечувала щодо задоволення позовних вимог, вважають їх не обґрунтованими, більш детальну позицію щодо факту не отримання відповідачкою грошових коштів, факту підписання електронного кредитного договору, нарахування процентів поза дією кредитного договору виклали письмово. Додатково зазначили, що Нарахування відсотків поза межами строку без доведеної пролонгації та непропорційність вимог Позовний розрахунок включає відсотки до 28.05.2025, тоді як строк користування позикою первісно становив 30 днів. Сам позивач посилається на власні «Правила», де понадстрокове нарахування обмежене 90 календарними днями. Водночас відсутні будь-які докази фактично здійсненої пролонгації/автопролонгації за ініціативою відповідачки (заяви, підтвердження оплати комісій за продовження, технічні логи погодження тощо). Умови з сайту/Правил без індивідуальної фіксації згоди не створюють обов`язку сплачувати відсотки роками. Тому нарахування поза межами строку неприпустиме і не підлягає стягненню як недоведене. Крім формального порушення умов нарахування, заявлений обсяг відсотків є явно непропорційним щодо тіла позики (ст. 3, 13, 509, 551 ЦК засади добросовісності, розумності та співмірності). Цивільне законодавство вимагає тлумачити й застосовувати умови договору з урахуванням балансу прав сторін та заборони зловживання правом. За відсутності належної пролонгації та доказів повідомлення/ погодження із конкретними умовами понадстрокового нарахування, будь-які відсотки «поза строком» мають бути відхилені, принаймні в частині, що перевищує обґрунтований, документально підтверджений період. Суперечності у датах і показниках, що підривають достовірність доказів У матеріалах фігурує щонайменше одна логічна неузгодженість: згадується «дата та час операції 13.05.2021» за договором від 29.05.2021. Крім того, у витягу до договору факторингу на дату 03.04.2023 значиться інший (більший) обсяг заборгованості (16 940,00 грн), ніж заявлено до стягнення у позові (15 905,00 грн). Відсутнє зрозуміле пояснення механіки таких розбіжностей (часткові погашення, перерахунки, періодизація відсотків, зміна методики тощо), не наведено погоджених між сторонами таблиць розрахунків на кожну контрольну дату. В судове засідання представник позивача не з`явився, належним чином вважаються повідомленими. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі. Відповідачка та її представниця до судового засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору позики, які регулюються Цивільним кодексом України. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін та погоджені ними. При цьому згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що 29.05.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено Договір позики № 75717543, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію», відповідно до умов якого, позикодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 2500 грн. на 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1.9% в день (а.с. 13). [PERSON] 29.05.2021 року укладено додаткову угоду до договору позики № 75717543 за умовами якої позичальник збільшує суму кредиту ще на 2500 гривень, тому загальна сума кредиту становить 5000 гривень (а..с14) Вказаний договір підписано шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію», дата та час операції 13.05.2021 року (а.с. 25). За договором від 29.05.2021 були перераховані кошти у сумі 2500 гривень нараховані [NUMBER] , що підтверджено довідкою (а.с. 33), за додатковою угодою від 29.05.2021 року у сумі 2500 перераховано на картку [NUMBER] (а.с. 69). 19.11.2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклали договір факторингу № 1911, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «Фінансова компанія управління активами» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором позики № 75717543 від 29.05.2021 (а.с.35-44). У свою чергу 03.04.2023 року ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» уклали договір факторингу № 030423-ФК, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія управління активами» відступило ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» право грошової вимоги до позичальників ( а.с. 47-55) Згідно реєстру боржників до договору № 030423-ФК про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 03.04.2023, який є додатком № 1 до вказаного договору, до ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» перейшло право вимоги за договором позики № 75717543 від 29.05.2021, що укладений між ТОВ«1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] (а.с.36 -57). Відповідно до розрахунку заборгованості у відповідача наявний борг на суму 15 905 грн. 00 коп., що складається із заборгованості за основною сумою боргу 5000 грн., заборгованість за процентами у сумі 10 905 грн., які нараховані за період з 29.05.2021 по 28.05.2025 року (а.с.5-8 зворотній). За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Ст. 629 ЦК України визначено: договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. В цій справі позичальник не довів належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаними договорами, презумпція правомірності яких не спростована. Окрім того, відповідач жодним чином не оспорював укладання кредитних договорів. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року у справі №6-14194св14, зроблено висновок, що підтвердженням суми заборгованості є кредитний договір, договір факторингу, який у встановленому порядку недійсним не визнаний та в якому визначено розмір відступленої заборгованості, та розрахунок кредитної заборгованості, здійснений банком при відступленні права вимоги. Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним. Разом з тим позивач неправомірно здійснив нарахувань поза межами узгодженого строку кредитування, а також узгодженій вартості кредиту, які в договорі, анкеті-заяві до нього, графіку платежів, складає 30 днів та 517.50 гривень відповідно (а.с. 13 зворотній). Однак додатковою угодою до договору позики № 75717543 було збільшено кредитний розмір на 2500 гривень, пунктом 2 вказаного договору позичальник розуміє та підтверджує, що орієнтовна загальна вартість кредиту складатиме 6035.00 гривень за 30 днів користування кредитними коштами (а.с. 14). Із розрахунку за таблицею обчислення кредиту для позивача з реальної процентної ставки, суд погоджується з доводами відповідача та зазначає, що з відповідачки підлягає стягненню 5000 гривень тіло кредиту ( 2500 + 2500) та відсотки за користування кредитом 1035 гривень із розрахунку ( 517.50+ 517.50), загальна сума, що підлягає стягненню 6035 гривень 00 копійок. Також відсутні підстави вважати пролонгованим строк кредитування. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З наведеного видно, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором, а протягом його дії сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за "користування кредитом", так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц зазначено, що договір, як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з частиною першою ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу. Висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, зробленому у постанові від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20, стверджується, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem". "Contra proferentem" (лат. "verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem") - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" ("no individually negotiated"), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін". Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Відсутність позову про визнання кредитного договору неукладеного як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом кредитора до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Тому при стягненні заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, в тому числі графіком платежів та анкетою-заявою, а не завуальованими, двозначними, умовами, які дозволили кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом поза чітко вказаного строку кредитування та загальної вартості кредиту. Водночас суд не може погодитися з тим, що строк кредитування був пролонгований, оскільки відповідні умови кредитного договору встановлювалися як міра відповідальності за неповернення кредитних коштів і, безсумнівно, спонукали кредитора збільшувати суму грошового зобов`язання в більшому розмірі, аніж протягом первинно узгодженого строку кредитування. Тобто на вигідніших умовах. Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Фінпром Маркет», заявлені до відповідачки, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з [PERSON] суму заборгованості в загальному розмірі 6035.00 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом ст. 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. З матеріалів справи слідує, що між ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» та адвокатом Ткаченко Ю.О. укладено договір про надання правничої допомоги № 01-11/2024 від 01.11.2024, акт № 1-П приймання передачі виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги від 01.11.2024 року, акт приймання передачі справ на надання правничої допомоги та рахунок на оплату замовлення на загальну суму 399 000 гривень (оплата згідно акту передачі правничої допомоги № 12-П, на підставі яких вартість надання правової допомоги склала 3 500 грн., витяг з акту № 12-П від 30.04.2024 року (а.с. 58-67). Враховуючи, що суд частково задовольнив заявлені позовні вимоги, то витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3 500 грн. підлягають на підставі ст. 141 ЦПК стягненню з відповідача на користь ТОВ «Фінпром Маркет» пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог, тобто в сумі 1 327.90 гривень (37.94 % від задоволених вимог). Відповідно до ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають також стягненню витрати ТОВ «Фінпром Маркет» зі сплати судового збору відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, що дорівнює відповідно 919.06 гривень (37.94%). З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Вказані правові висновки наведені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Outcome: partial