Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Інвестагро» про зобов`язання здійснити звільнення та повний розрахунок, стягнення заробітної плати та вихідної допомоги. В позовній заяві та заяві про зміну предмету позову зазначив, що 02 грудня 2024 року він був прийнятий на посаду заступника директора з економічних питань Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестагро». З 01 березня 2025 року він переведений на посаду директора з економіки ТОВ «Інвестагро». У зв`язку з постійним, систематичним порушенням відповідачем КЗпП України в частині виплати заробітної плати, а саме затримка виплати на 3-5 місяців, ним було прийнято рішення про звільнення з займаної посади на підприємстві відповідача. 06 червня 2025 року ним було подано до відділу кадрів заяву на звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України 06 червня 2025 року, але у зв`язку з тим що її реєстрацію не здійснили, також цього ж дня направлено дану заяви (підписана, відсканована та підписана КЕП) на офіційну електронну пошту відповідача. Тобто, у заяві ним визначена дата розірвання трудового договору - 06 червня 2025 року. Тому позивач просив суд зобов`язати ТОВ «Інвестагро» (ЄДРПОУ 30506220) здійснити звільнення [PERSON] на підставі заяви від 06.06.2025 року зі здійсненням повного розрахунку по заробітній платі з урахуванням компенсації за невикористану відпустку та внести запис до паперової та електронної трудової книжки про його звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Також просив стягнути з ТОВ «Інвестагро» (ЄДРПОУ 30506220) на користь [PERSON] суму заробітку в розмірі 282803,92 грн без урахування податків, з яких 46064,08 грн - заробітна плата, 236739,84 грн - вихідна допомога шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів за вказаними ним банківськими реквізитами. Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 25 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Заперечень щодо розгляду справи у спрощеному позовному провадженні сторони суду не подавали. 03 грудня 2025 року позивач подав суду заяву, яку зазначив як «заява про уточнення позовних вимог». За своїм змістом дана заява є заявою про збільшення позовних вимог. У даній заяві позивач збільшив позовні вимоги в частині стягнення суми заробітку та просив стягнути заробітну плату у розмірі 322260, 56 грн без рахування податків, з яких заробітна плата - 85520,72 грн, вихідна допомога - 236739,84 грн, шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів за вказаними ним банківськими реквізитами. Відповідач проти заяви позивача про уточнення позовних вимог заперечив. Вважає, що позивачем пропущено процесуальний строк для зміни розміру позовних вимог. Крім того, зазначив, що процесуальним законом не передбачено права позивача на «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому просив заяву про уточнення позовних вимог залишити без розгляду. Також просив суд застосувати позовну давність до позовних вимог та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Оскільки справу суд розглядає в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, тому позивач подав заву про уточнення позовних вимог, яка за своїм змістом є заявою про збільшення позовних вимог, у встановлений процесуальним законом строк. Тому суд не вбачає підстав для залишення даної заяви без розгляду, та розглядає позовні вимоги [PERSON] з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Відповідач ТОВ «Інвестагро» надав відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив. У відзиві зазначив, що з позовної заяви вбачається, що позивач 06 червня 2025 року о 17:04 (згідно додатку до позовної заяви) наприкінці робочого часу надіслав на електронну адресу investagro@ukr.net свою заяву про звільнення. Але ця електронна адреса ніким з працівників відповідача не використовується, створилась вона лише з метою реєстрації особового кабінету відповідача у підсистемі Електронний суд. Спосіб листування та процедура обміну документами засобами електронних комунікацій між працівником та роботодавцем повинна бути врегульована або трудовим договором, або колективним, або будь-яким документом, де зазначена відповідна можливість, але між позивачем та відповідачем такої комунікації узгоджено не було. Жодного наказу щодо звільнення позивача відповідно його заяви від 06 червня 2025 відповідач не видавав. Позивач продовжує до сьогодні рахуватися в штаті відповідача. До 04.07.2025 він ходив на роботу та йому нараховувалася заробітна плата. 04 липня 2025 відповідач здійснив виплати позивачу заробітної плати. Після 05.07.2025 позивач перестав ходити на роботу з невідомих причин. Починаючи з 07.07.2025 у табелі про відвідування роботи йому ставилася відмітка «нз» - «не з`ясовано» та зарплата не нараховувалася. А також комісійно складалися Акти про не вихід його на роботу. Крім того, відповідач мав статус підприємства критичної інфраструктури та позивач був заброньований. Якщо б позивач дійсно мав би намір про звільнення 06.06.2025 він би здав відповідачу посвідчення про бронювання, але він цього не зробив. У своїй позовній заяві, позивач самостійно визначає середній заробіток в сумі 19 728,32 грн, що на думку відповідача відповідає дійсності. Також позивач невірно визначив можливий розмір вихідної допомоги, яка з врахуванням переплати по заробітній платі могла становити 38567,76 грн. З посиланням на вказані обставини відповідач просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Не погодившись з доводами відповідача, наведеними у відзиві, позивач надав відповідь на відзив, у якій просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності. У заяві зазначив, що в позовній яві позивач посилається на те що дата порушення його трудових прав - не звільнення з роботи та не проведення розрахунку 06 червня 2025 року. З урахуванням ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк для звернення з позовом до суду розпочався 09 червня 2025 року та закінчився 09 вересня 2025 року. Позивач звернуся до суду 24 вересня 2025 року, тобто пропустив встановлений законом строк для звернення з позовом до суду. Тому просив застосувати давність до позовних вимог та відмовити в позові [PERSON] до ТОВ «Інвестагро». Ухвалою суду від 25 вересня 2025 року у відповідача витребувано докази, а саме: довідку про наявність заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] , довідку про середньомісячну заробітну плату [PERSON] яка обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, із зазначенням двох останніх повних місяців його роботи, нарахованого заробітку та кількості робочих днів. Ухвалою суду від 28 листопада 2025 року у ТОВ «Інвестагро» докази, а саме: копії наказу або іншого документа, яким [PERSON] призначено (переведено) на посаду директора з економіки ТОВ «Інвестагро», а також копію трудового договору чи контракту, якщо такі укладались сторонами; копію посадової інструкції директора з економіки за час роботи на цій посаді [PERSON] , копію статуту ТОВ «Інвестагро»; якщо крім зазначених документів іншими документами ТОВ «Інвестагро» регулюються питання прийняття та звільнення з посади директора з економіки, - копії цих документів. Інших заяв по суті справи та клопотань учасники справи суду не подавали. Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестагро». Як підтверджується наказом ТОВ «Інвестагро» від 29 листопада 2024 року №125-к-тр, [PERSON] 02 грудня 2024 року прийнятий на посаду заступника директора з економічних питань у ТОВ «Інвестагро». Наказом ТОВ «Інвестагро» від 24.02.2025 року №4 «Про внесення змін до штатного розпису» з 01 березня 2025 року зі штатного розпису товариства виведено одну штатну одиницю заступника директора з економічних питань та введено з 01 березня 2025 року одну штатну одиницю директора з економіки. Копії наказу, яким [PERSON] переведений на посаду директора з економіки ТОВ «Інвестагро», сторони до справи не надали. Позивач в позовній заяві зазначив, що 01 березня 2025 року він переведений на посаду директора з економіки ТОВ «Інвестагро». Відповідачем вказана обставина не спростована. Крім того, у довідці про заробітну плату [PERSON] від 03.10.2025 року №83, виданій ТОВ «Інвестагро», зазначено, що [PERSON] працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Інвестагро» з 01.2.2024. На даний час займає посаду директор з економіки. У розрахункових листках про нараховану заробітну плату, у акті про відсутність на роботі, тощо, посаду позивача зазначено як директор з економіки ТОВ «Інвестагро». 06 червня 2025 року [PERSON] звернувся до відповідача ТОВ «Інвестагро» з заявою про звільнення з роботи. У своїй заяві на ім`я директора ТОВ «Інвестагро» позивач зазначив, що у зв`язку з порушенням законодавства про працю, а саме виплатою зарплати за лютий 2025 року, березень 2025 року, квітень 2025 року та травень 2025 року з порушенням строків він просить звільнити його з посади директора з економіки за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України 06 червня 2025 року. Позивач зазначив, що в той же день - 06 червня 2025 року - оскільки його заяву відмовлялись реєструвати у відділі кадрів, він направив таку ж заяву на електронну пошту відповідача investagro@ukr.net. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач у відзиві на позовну заяву факт отримання заяви про звільнення на вказану електронну пошту не заперечує, але вважає, що надсилання заяви на зазначену електронну адресу не може бути розцінено як подання заяви про звільнення. Відповідач зазначив, що цією електронною поштою працівники підприємства не користуються. Суд не погоджується з даними доводами відповідача, оскільки зазначена електронна адреса використовується офіційними особами підприємства, про що свідчить і та обставина, що цю електронну адресу зазначив у відзиві на позов відповідач. Оскільки сторонами суду не надано доказів, що трудовим договором, колективним договором, наказом або будь-яким іншим документом визначено форму, у якій у ТОВ «Інвестагро» має бути подана заява про звільнення, суд приходить до висновку, що подання такої заяви на електрону пошту, яка використовується офіційними особами підприємства, є належним поданням заяви про звільнення. На підставі викладеного судом встановлено, що [PERSON] 06 червня 2025 року подано до ТОВ «Інвестагро» заяву з вимогою звільнити його 06 червня 2025 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Як передбачено ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. За статтею 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц, від 13 квітня 2022 року у справі № 344/1017/20, на які посилається заявник у касаційній скарзі. Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2021 року у справі № 508/1190/17 зазначив, що заборона роботодавцеві самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору виникає за умови непідтвердження або невизнання роботодавцем порушень трудового законодавства, вказаних працівником, як на підставу звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України. Тобто, підставою для застосування вказаної норми КЗпП України є факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи. Зазначення працівником конкретних випадків порушення трудового законодавства має наслідком у подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми. У своїй заяві про звільнення позивач чітко зазначив які саме порушення законодавства про працю він визначив як підставу для розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме: виплата заробітної плати за лютий 2025 року, березень 2025 року, квітень 2025 року та травень 2025 року з порушенням строків. Як роз`яснив Верховний Суд, для висновку про наявність підстав для звільнення працівника відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення (постанови Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 182/1207/21, від 20 грудня 2023 року в справі № 153/758/22). Факт порушення роботодавцем законодавства про працю під час перебування позивача з ним в трудових відносинах підтверджується відомостями про нарахування та виплату заробітної плати [PERSON] за період з лютого 2025 року по липень 2025 року, згідно яких заробітна плата позивачу за цей період майже щомісяця виплачувалась із значними затримками, в тому числі більше двох місяців. При цьому суд відхиляє посилання відповідача на те, що підставою для подання заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України мала б бути наявність судового рішення, що підтверджує невиконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, мобінгу (цькування) стосовно позивача. Вказана вимога про підтвердження порушення прав позивача судовим рішенням, що набрало законної сили, відноситься виключно до фактів мобінгу (цькування) стосовно працівника, які є підставою для розірвання трудового договору. Позивач же у заяві про звільнення зазначив як підставу для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України порушення строків виплати заробітної плати, що підтверджується наявними у справі доказами. Заява [PERSON] від 06 червня 2025 року про звільнення відповідачем ТОВ «Інвестагро» не розглянута, рішення про його звільнення або про відмову в розірванні трудового договору не прийнято. Той факт, що наказ про звільнення [PERSON] за його заявою від 06 червня 2025 року ним не видавався, відповідач визнає, про що зазначив у відзиві на позов. Як зазначив відповідач, жодного наказу щодо звільнення позивача відповідно до його заяви від 06 червня 2025 року відповідач не видавав. Позивач продовжує до сьогодні рахуватися в штаті відповідача. До 04 липня 2025 року він ходив на роботу та йому нараховувалась заробітна плата. Позивач факт виконання трудових обов`язків після 06 червня 2025 року заперечує. Але, як підтверджується даними табелю обліку робочого часу за червень 2025 року, [PERSON] у червні 2025 року відпрацьовано 21 день, в тому числі з 9 по 30 червня. Згідно даних табеля обліку робочого часу за липень 2025 року, [PERSON] відпрацьовано 4 дні - з 01 по 04 червня 2025 року включно. Крім того, як один із доказів, яким підтверджується виконання позивачем трудових обов`язків після 06 червня 2025 року, суд розцінює факт виплати позивачу відповідачем заробітної плати за червень та за липень 2025 року, що підтверджується платіжними інструкціями від 04 липня 2025 року №14 та №15. Якщо позивач в цей період вже не працював, на переконання суду, він мав відреагувати на факт виплати йому заробітної плати за роботу, яку він не виконував, повідомивши про це роботодавця або повернувши безпідставно виплачені кошти. Одержавши заробітну плату за цей період, позивач фактично погодився з тим, що у вказаний період трудові правовідносини між сторонами тривають. Таким чином, вирішуючи справу на підставі наявних доказів, суд встановив що після подання ним заяви про звільнення з роботи 06 червня 2025 року позивач продовжив виконувати трудові обов`язки. Згідно ч. 2 ст. 36 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Оскільки після 06 червня 2025 року позивач продовжив виконувати трудові обов`язки, відповідач не в праві звільнити його за раніше поданою 06 червня 2025 року заявою. Таким чином, встановивши, що [PERSON] 06 червня 2025 року подано до ТОВ «Інвестагро» заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України при тому, що роботодавець не виконував законодавство про працю щодо вчасної виплати заробітної плати, але оскільки після подання заяви про звільнення позивач продовжив працювати, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача ТОВ «Інвестагро» здійснити звільнення [PERSON] на підставі заяви від 06.06.2025 року зі здійсненням повного Перевірка дотримання вимог закону розрахунку по заробітній платі з урахуванням компенсації за невикористану відпустку та внести запис до паперової та електронної трудової книжки про його звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України - задоволенню не підлягають. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (Постанова ВС від 22 січня 2025 року у справі № 757/5467/21 (провадження № 61-15004св24). Відповідач просить суд при вирішенні справи врахувати, що позивач пропустив встановлений законом тримісячний строк для звернення з даним позовом до суду. Суд погоджується з доводами відповідача в цій частині, оскільки про порушення його права (не прийняття рішення по заяві від 06 червня 2025 року) позивач дізнався або міг дізнатися не пізніше 09 червня 2025 року. У зв`язку з цим тримісячний строк для звернення з позовом до суду для оскарження зазначеної бездіяльності відповідача тривав по 09 вересня 2025 року включно. Позивач же звернувся до суду з даним позовом 24 вересня 2025 року, тобто з пропуском встановленого законом строку. Але оскільки суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, не підлягають до застосування наслідки пропуску позивачем строку звернення з позовом до суду. Відповідно до платіжних інструкцій від 28 березня 2025 року №77, від 08 травня 2025 року № 170, від 04 липня 2025 року №8, №9, №12, №13,№14№15 [PERSON] виплачено заборгованість із виплати заробітної плати за період з грудня 2024 року по липень 2025 року. Як підтверджується табелем обліку робочого часу [PERSON] за липень 2025 року, починаючи з 07 липня 2025 року він на роботі був відсутній. Згідно табелю обліку робочого часу за серпень 2025 року, у вказаному місяці [PERSON] не працював жодного дня. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки судом встановлено, що після 04 липня 2025 року [PERSON] трудові обов`язки не виконував, розглядаючи справу на підставі наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заробітної пати за серпень-листопад 2025 року, протягом яких позивач трудові обов`язки не виконував, задоволенню також не підлягають. Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; … внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки трудовий договір з [PERSON] не припинено, судом в задоволенні його позовних вимог про зобов`язання звільнити внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю за ч. 3 ст. 38 КЗпП України відмовлено, підстави для стягнення з відповідача вихідної допомоги також відсутні. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом постановлено рішення про відмову в задоволення позовних вимог [PERSON] , понесені ним судові витрати покладаються на нього та не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Судові витрати за вимогами про зобов`язання звільнити позивача, за якими він від сплати судового збору звільнений, слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed