Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

19 липня 2022 року до суду надійшов позов [PERSON] про стягнення з [PERSON] і [PERSON] у солідарному порядку заборгованості за договором позики від 12 липня 2017 року у розмірі 7 300 доларів США та 3% річних у розмірі 657.60 доларів США, а всього 7 957,60 доларів США. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 22 січня 2015 року надав відповідачу [PERSON] для ведення сімейного бізнесу грошові кошти в розмірі 12 000 доларів США, про що була складена розписка. Згідно укладеного договору поруки від 22 січня 2015 року поручителем боргових зобов`язань [PERSON] виступає його дружина [PERSON] . 03 березня 2016 року [PERSON] визнав наявність боргу в розмірі 12 000 доларів США, про що надав розписку, відповідно до якої поручителем виступала дружина останнього [PERSON] 12 липня 2017 року відповідач [PERSON] відповідно до договору позики отримав у борг 12 000 доларів США. Періодично відповідач [PERSON] виплачував відсотки за користування позикою, які востаннє сплатив у вересні 2019 року. 30 серпня 2021 року на ім`я відповідача [PERSON] направив вимогу про повернення боргу, нащо останній передав частину боргу у розмірі 4 700 доларів США. При цьому, [PERSON] визнав існування іншої частини боргу у розмірі 7 300 доларів США. Зважаючи на те, що відповідачі у добровільному порядку відмовляються повернути основну суму боргу за договором позики від 12 липня 2017 року у розмірі 7 300 доларів США, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення у солідарному порядку з відповідачів зазначеної заборгованості, а також у відповідності з вимогами ст. 625 ЦК України 3 % річних за період з 01 жовтня 2017 року до 01 липня 2022 року у розмірі 657.60 доларів США. Заочним рішенням суду від 01 грудня 2022 року позов [PERSON] задоволено, ухвалено стягнути з [PERSON] , [PERSON] у солідарному порядку на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 12 липня 2017 року у розмірі 7 300 доларів США в рахунок відшкодування основної суми боргу та 657.60 доларів США в рахунок відшкодування 3% річних, а всього 7 957.60 доларів США. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у справі, що складаються з сплати судового збору, у загальному розмірі 3 777 грн. 56 коп. ( т. 1, а.с. 143, 148-159 ). 18 травня 2023 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Собина П.М. звернувся до суду з заявою про скасування заочного рішення суду від 01 грудня 2022 року, оскільки його ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права ( т. 1, а.с. 162 166 ). Ухвалою суду від 12 червня 2023 року заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Собини П.М. про перегляд заочного рішення суду від 01 грудня 2022 року прийнято до розгляду та призначено до розгляду о 12 год. 00 хв. 28 червня 2023 року ( т. 1, а.с. 167 ). Ухвалою суду від 28 червня 2023 року заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Собини П.М. про перегляд заочного рішення суду від 01 грудня 2022 року задоволено. Заочне рішення суду від 01 грудня 2022 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики скасовано, розгляд справи ухвалено проводити у порядку загального позовного провадження, у зв`язку з чим розпочато підготовче провадження у справі ( т. 1, а.с. 169 -170 ). 17 серпня 2023 року представник відповідача [PERSON] адвокат Собина П.М. звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності ( т. 2, а.с. 5 ). 04 жовтня 2023 року від представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] адвоката Собини П.М. на адресу суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого у задоволенні позову просили відмовити з огляду на відсутність боргових зобов`язань перед позивачем станом на 01 жовтня 2017 року. Заперечили відповідачі й факт передання позивачу грошових коштів 30 серпня 2021 року з огляду на відсутність боргу. При цьому, відповідачі вважали, що позивачем порушений загальний строк позовної давності звернення до суду ( т. 2, а.с. 23, 69 - 71 ). 13 лютого 2024 року на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої останній зазначає, що відповідач [PERSON] у відзиві на позов визнав наступні факти: - передачі від позивача [PERSON] грошових коштів у сумі 12 000 доларів США під 3.5 % річних, строком до 02 серпня 2015 року; - написання та наявність розписок від 22 січня 2015 року, 03 березня 2016 року, 12 липня 2017 року, що вказує про наявність боргу лише за одним фактом відповідно до договору позики від 22 січня 2015 року ( інакше це були б різні і самостійні договори позики на суму 12 000 доларів США ). При цьому, відповідно до розписки від 22 січня 2015 року грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США отримані [PERSON] під 3.5 % річних у місяць на строк до 01 серпня 2015 року. [PERSON] засвідчила факт отримання грошових коштів одним із подружжя в інтересах сім`ї, що підтверджується текстом договору поруки від 22 січня 2015 року. 03 березня 2016 року [PERSON] написав розписку про отримання від [PERSON] 12 000 доларів США під 3.5 % річних у місяць, строком до 01 серпня 2016 року, так як боргові зобов`язання за попередньою розпискою не були виконані і сторони переуклали договір позики з фіксацією нових термінів і строків. Згідно з даною розпискою, [PERSON] зобов`язувався повернути боргу у розмірі 12 000 доларів США до 01 серпня 2016 року. 12 липня 2017 року [PERSON] написав розписку про отримання від [PERSON] 12 000 доларів США під 3.5 % річних у місць, строком до 01 жовтня 2017 року, так як боргові зобов`язання за попередньою розпискою не були виконані і сторони уклали договір позики із фіксацією нових термінів і строків. Строк повернення позики - 01 жовтня 2017 року. 19 січня 2020 року ( до закінчення строк позовної давності по розписці від 12 липня 2017 року ) [PERSON] заповнив та підписав договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав у борг суму, що еквівалентна 12 000 доларів США, під 3.5 % у місяць. 06 серпня 2021 року позивач направив відповідачу [PERSON] письмову вимогу про повернення суми боргу. 30 серпня 2021 року відповідач [PERSON] повернув частину боргу у сумі 4 700 доларів США, у зв`язку з чим була складена розписка про часткове повернення позики відповідно до розписки від 2017 року, де вказана як сума повернутого боргу, так і сума боргу, яка підлягає поверненню. Вказана розписка була написала у двох екземплярах, один з яких був наданий відповідачу [PERSON] . Строк повернення боргу за договором позики від 12 липня 2017 року настає 01 жовтня 2017 року, відтак строк позовної давності мав би закінчитися 01 жовтня 2020 року, але цей строк продовжений на термін дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби до 01 липня 2023 року. Таким чином, до суду з позовом звернувся у межах строку позовної давності. Більше того, відповідач [PERSON] частково повернув боргу 30 серпня 2021 року, що є початком відліку строку позовної давності ( т. 2, а.с. 206-220 ). Ухвалою суду від 12 квітня 2024 року клопотання представника відповідачів - адвоката Собини П.М. щодо проведення судово почеркознавчої експертизи від 18 січня 2024 року задоволено частково. Призначено у справі почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи виконано написи та підпис у договорі поруки від 22 січня 2015 року [PERSON] чи [PERSON] чи іншою особою. Проведення експертизи доручено експертам Полтавського відділення Харківського науково - дослідного інституту судових експертиз ім. засл. професора М.С. Бокаріуса. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено ( т. 3, а.с. 44 45 ). Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 серпня 2024 року апеляційну скаргу адвоката Собини П.М. залишено без задоволення, ухвалу суду від 12 квітня 2024 року без змін ( т.3, а.с. 132-135). 21 травня 2025 року на адресу суду з Полтавського відділення « Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса » надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експерта № 996 від 16 травня 2025 року ( т. 4, а.с. 19 21 ). Ухвалою суду від 21 травня 2025 року поновлено провадження у справі ( т. 4, а.с. 22 23 ) 07 липня 2025 року представник відповідача [PERSON] адвокат Собина П.М. повторно звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності та відмови у задоволення позову ( т. 5, а.с. 4 ) Ухвалою суду від 07 липня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, її розгляд призначено у відкритому судовому засіданні ( т. 5, а.с. 32 34 ). У судовому засіданні позивач [PERSON] суду повідомив, що вперше відповідач [PERSON] взяв у борг 12 000 доларів США 22 січня 2015 року, де поручителем виступала дружина останнього [PERSON] . Зазначений борг відповідачі повернули 03 квітня 2016 року, розписку за 2015 рік знищили, та цього ж дня знову взяли у борг обумовлену суму коштів, про що була написана нова розписка. У 2017 році відповідачі повернули борг у розмірі 12 000 доларів США відповідно до розписки за 2016 рік. У подальшому 12 липня 2017 року відповідачі знову взяли у борг 12 000 доларів США. 19 січня 2020 року [PERSON] повернув борг за 2017 рік та знову взяв у борг 12 000 доларів США, що засвідчується укладеним договором позики. У договорі позики відсутня дата та місяць, з огляду на поспіх його укладання У серпні 2021 року частина боргу за договором позики від 2020 року була повернута. Подружжя Суворових брало у борг грошові кошти у 2015, 2016, 2017 роках, потім аж у 2020 році. На питання представника відповідача адвоката Собини П.М.: « Чи вірно він розуміє надані позивачем свідчення в частині відсутності у відповідачів боргових зобов`язань за 2017 року », позивач ствердно відповів, що так. Суд звертає увагу на те, що надаючи вільні пояснення у справі позивач першочергово заперечив наявність боргу у розмірі 12 000 доларів США за договором позики від 2017 року, оскільки від був повернутий у 2020 року і 19 січня 2020 року відповідачі знову отримали у борг обумовлену суму коштів, який частково повернули у серпні 2021 року. Позивач постійно наголошував на тому, що для ведення спільного бізнесу відповідачі брали у нього у борг по 12 000 доларів США у 2015, 2016, 2017 і 2020 роках. При цьому, борг за 2017 рік відповідачами був повернутий. Після повернення боргу розписки або знищувались, або повертались боржнику ( відповідачу [PERSON] ) або залишалися у нього, чіткої відповіді позивач суду не зміг надати. У подальшому на уточнюючі питання позивач змінював покази, не зміг відтворити деталі обставин, за яких надав у борг грошові кошти та за яких обставин вони поверталися, посилаючись на давність досліджуваних подій і погіршення стану здоров`я. Лише констатував, що відповідачі брали у борг кошти, потім їх повертали й знову просили у борг, на що він не відмовляв з огляду на довірливі відносини між ними При цьому, позивач вказував, зважаючи на те, що відповідачі сплачували відсотки за користування позикою, він не знаходить підстав для їх стягнення, при цьому розмір сплачених відсотків конкретизувати не зміг, а вважав за доцільне стягнути з відповідачів відсотки у відповідності з вимогами ст. 625 ЦПК України за період часу з 01 жовтня 2017 року по 01 липня 2022 року. Представник позивача адвокат Шидловська Н.М. просила позов задовольнити, виходячи з обставин, що викладені у відповіді на відзив. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, надавши представництво своїх інтересів адвокату Собині П.М. З огляду на те, що позивач підтвердив факт відсутності боргових зобов`язань у відповідачів станом на 2017 рік, оскільки борг був повернутий у січні 2020 року, адвокат Собина П.М. просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення учасників судового провадження, перевіривши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Верховний Суд у постанові від 29 червня 2021 року в справі № 201/11388/17 вказав, що наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно зі ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування ст. 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд у постанові від 29 червня 2021 року не встановив. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Під час розгляду справи встановлено, що відповідно до розписки від 22 січня 2015 року, [PERSON] , [INFO] , отримав у [PERSON] суму в розмірі 12 000 доларів США під 3.5 % річних, до 01 серпня 2015 року. Поручителем виступає дружина [PERSON] ( т. 1, а.с. 10; т. 2, а.с. 239 ). 22 січня 2015 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель [PERSON] зобов`язується відповідати перед кредитором [PERSON] за виконання всіх зобов`язань [PERSON] , що виникли відповідно до договору позики від 22 січня 2015 року. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання боржником згідно з основним договором у сумі, що дорівнює 12 000 доларів США. Строк дії договору з моменту його підписання сторонами і до моменту припинення дії основного договору ( т. 1, а.с. 14, 21, 26; т. 2, а.с. 244; т. 3, а.с. 18 ). 26 травня 2015 року відповідач [PERSON] передала позивачу [PERSON] відсотки за договором позики у розмірі 3 500 грн. 00 коп. ( т. 2, а.с. 243 ). Відповідно до розписки від 03 березня 2016 року, [PERSON] , [INFO] , отримав у [PERSON] суму у розмірі 12 000 доларів США під 3.5 % річних, до 01 серпня 2016 року. Поручителем виступає дружина [PERSON] ( т. 1, а.с. 11, 22; т. 2, а.с. 240 ). Відповідно до розписки від 12 липня 2017 року, [PERSON] , [INFO] , зобов`язується повернути борг у розмірі 12 000 доларів США взятих під 3.5 % річних у місяць у [PERSON] відповідно до розписки від 03 березня 2016 року. Зазначену суму коштів зобов`язується повернути до 01 жовтня 2017 року ( т. 1, а.с. 12, 23; т. 2, а.с. 241 ). У судовому засіданні позивач [PERSON] , приймаючи участь у судовому засіданні дистанційно з приміщення Охтирського міськрайонного суду Сумської області, підтвердив факт відсутності боргових зобов`язань у відповідачів за розписками за 2015, 2016 і 2017 роки. Пояснивши, що відповідачі вперше взяли у борг 12 000 доларів США у 2015 році, який повернули у 2016 році. Перерахувавши кошти на прохання відповідачів у день їх повернення знову надав їм для ведення бізнесу 12 0000 доларів США, які останніми були повернуті у 2017 року. 12 липня 2017 року, написавши розписку, відповідачі знову взяли у борг 12 000 доларів США. Таким чином, відповідачі у період часу з 2015 по 2017 року тричі брали у борг у позивача по 12 000 доларів США у кожному випадку. 2020 року ( дата та місць відсутні у договорі ) між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передав позивальнику [PERSON] 12 000 доларів США під 3.5 % річних ( т. 1, а.с. 25; т. 2, а.с. 245 ) Як зазначив позивач борг за 2017 рік відповідач [PERSON] повернув 19 січня 2020 року і цього ж дня знову отримав у борг 12 000 доларів США. З метою забезпечення гарантій повернення боргу вказані боргові зобов`язання оформили договором позики. Оскільки поспішали, у договорі позики відсутнє посилання на дату та місць. Однак, позивач чітко пам`ятає, що це було 19 січня 2020 року, у обідній час. Відповідно до розписки від 30 серпня 2021 року, [PERSON] отримав від [PERSON] частину боргу у розмірі 4 700 доларів США відповідно до договору позики ( розписка від 2017 року ). Заборгованість, станом на 30 серпня 2021 року, становить 7 300 доларів США ( т. 1, а.с. 13, 24; т. 2 а.с. 242; т. 3, а.с. 182 ). Факт повернення коштів відповідачем [PERSON] у вказаному документі не засвідчений. Із пояснень позивача у судовому засіданні слідує, що повернута сума коштів є боргом за договором позики від 19 січня 2020 року. Разом з тим, 19 липня 2022 року на адресу суду надійшла вимога позивача [PERSON] , адресована відповідачам [PERSON] , [PERSON] від 05 липня 2022 року, відповідно до якої сума боргу становить 7 300 доларів США. У разі відмови повернути зазначену суму боргу, позивач буде змушений звернутися до суду за захистом своїх прав ( т. 1, а.с. 17 ). Із змісту відповіді на відзив слідує, що досудову вимогу про повернення боргу позивач направляв відповідачам 06 серпня 2021 року, примірник якої суду наданий не був. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На думку суду, розписка від 12 липня 2017 року не може вважатися підтвердженням боргових зобов`язань за договором позики від 03 березня 2016 року з огляду на те, що не засвідчує факт реальної передачі відповідачам грошових коштів у 2017 році. Більше того, що позивач вказав про повернення боргу за борговим документом від 2016 року відбулося у 2017 році. Зважаючи на те, що позивач не довів належними і допустимими доказами наявність у відповідачів боргових зобов`язань за розпискою від 12 липня 2017 року, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову по суті заявлених вимог. У межах судового розгляду застосовувались наступні заходи забезпечення позову: - ухвалою суду від 04 жовтня 2022 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково. У порядку забезпечення позову заборонено відчуження 49/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 2034762059102, і 49/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 837511259102, які належать на праві приватної власності [PERSON] , [INFO] ( т. 1, а.с. 86 87 ); - ухвалою суду від 03 листопада 2022 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задовольнити, у порядку забезпечення позову накладено арешт на рухоме майно - транспортні засоби, а саме: причіп ПФ 02 ФЕРМЕР, 1995 року випуску, та автомобіль Mercedes-Bens Vito 109 CDI, 2005 року випуску, які зареєстровані за [PERSON] , [INFO] ( т. 1, а.с. 112 113 ); - ухвалою суду від 22 грудня 2023 року заяву позивача [PERSON] задоволено, у порядку забезпечення позову накладено арешт на рухоме майно - транспортні засоби, а саме: причіп ПФ 02 ФЕРМЕР, 1995 року випуску, та автомобіль Mercedes-Bens Vito 109 CDI, 2005 року випуску, які зареєстровані за [PERSON] , [INFO] ;нерухоме майно - 49/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 2034762059102, і 49/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 837511259102 ( т. 2, а.с. 155-156 ).

Outcome: approved