Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Кам`янського з позовною заявою до Акціонерного товариства «ДНІПРОАЗОТ» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Просить суд стягнути з Акціонерного товариства «ДНІПРОАЗОТ» на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 26577,84 грн.. Стислий виклад позовних вимог. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що позивач у період з 05.01.2012 по 20.05.2025 перебувала у трудових відносинах з АТ «ДНІПРОАЗОТ» та працювала конструктором 3 кат. із опалення та вентиляції сектору «опалення та сантехніка» проектно-конструкторського відділу. За період її роботи на підприємстві виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 26577,84 грн, яку позивач просить стягнути на її користь. Крім того, одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про поновлення строку. У поданій заяві позивач просить поновити їй строк на подання позовної заяви про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, посилаючись на те, що після її звільнення вона неодноразово зверталася до відповідача з усною вимогою щодо сплати заборгованості по заробітній платі, на яку отримувала обіцянки про виплату заборгованості найближчим часом. Наприкінці вересня представники відповідача повідомили позивача, що для отримання заборгованості по заробітній платі їй необхідно звернутися до суду. Позивач не має юридичної освіти, не знає особливостей трудового законодавства, у зв`язку з чим не знала, що у Кодекс законів\~про працю\~України внесено зміни щодо зменшення строків звернення до суду з вимогами про стягнення невиплаченої заробітної плати. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 17 жовтня 2025 року клопотання позивача про поновлення строку на подачу позовної заяви про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати задоволено. Поновлено [PERSON] строк на подання заяви про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання на 06 листопада 2025 року. 06 листопада 2025 року справу знято з розгляду у зв`язку з відсутністю у суді електроенергії та відкладено на 24 листопада 2025 року. 24 листопада 2025 року справу знято з розгляду, у зв`язку з перебуванням судді на листку непрацездатності та відкладено на 19 грудня 2025 року. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, однак на адресу суду позивачем надано заяву, в якій вказано, що просить суд проводити розгляд справи за її відсутності та просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю представника позивача згідно вимог ч.3 ст. 211 ЦПК України. Відповідач не забезпечив у судове засідання явку повноважного представника, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 3 ст. 131 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи достатність доказів та те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд дійшов до переконання, що є всі правові підстави провести заочний розгляд даної справи, про що прийнята відповідна ухвала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з АТ «ДНІПРОАЗОТ» та працювала на посаді конструктора 3 кат. із опалення та вентиляції сектору «опалення та сантехніка» проектно-конструкторського відділу з 05.01.2012. Згідно наказу № 367 від 20 травня 2025 року, виданого АТ «ДНІПРОАЗОТ», [PERSON] звільнено з займаної посади за угодою сторін, згідно п. 1 ст.\~36\~КЗпП України (а. с. 9). Відповідно до Розрахункового листка за травень 2025 року, виданого АТ «ДНІПРОАЗОТ», заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 26577 (двадцять шість тисяч п`ятсот сімдесят сім) гривень 84 коп. (а. с. 8). З матеріалів справи вбачається, що письмове повідомлення про нараховані позивачу суми при звільненні позивач отримала 20.05.2025 року. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. В силу приписів ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.\~43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~233\~КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Згідно ч. 2 ст.\~233\~КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України). Наведені позивачем у позовній заяві доводи про поновлення процесуального строку для звернення до суду суд приймає до уваги та вважає, що такі є поважними, разом з цим слід зазначити, що 11 грудня 2025 року Велика палата Конституційного Суду України ухвалила Рішення №1-р/2025 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо перевірки конституційності положень частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України. Предметом розгляду була норма, яка передбачала можливість звернення працівника до суду з вимогою про вирішення трудового спору у тримісячний строк з моменту, коли він дізнався або мав дізнатися про порушення свого права. Велика палата проаналізувала наслідки застосування цього строку у справах щодо стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. За результатами розгляду Суд дійшов висновку, що встановлення тримісячного строку для звернення до суду у таких категоріях справ суперечить Конституції України. На думку Суду, зазначене обмеження звужує зміст і обсяг гарантованих статтею 43 Конституції України прав працівника на своєчасне одержання винагороди за працю, а також обмежує можливість реалізувати право на судовий захист, гарантоване статтею 55. У зв`язку з цим Конституційний Суд України постановив, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у частині, яка стосується строку звернення працівника до суду з вимогами по виплату заробітної плати та інших належних йому суд, є неконституційним та втрачає чинність із дня ухвалення цього рішення. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР№ 2148-VIIIвід 19.10.1973 р., держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Статтею 1\~Закону України\~«Про оплату\~праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Положенням ч. 1ст. 21 Закону України\~«Про оплату\~праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 5 статті 97\~КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст.\~47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу. Частиною першою ст.\~116\~КЗпП України встановлені строк розрахунку при звільненні, а саме: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно ст.\~110\~КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Згідно ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.\~117\~КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Судом встановлено, що працівникові при звільненні не було виплачено належну заробітну плату, сума якої станом на час розгляду справи становить 26577,84 грн. Такими діями відповідача порушено вимоги ст. 116 КЗпП України. Як зазначено вище, згідно наказу від 20.05.2025 позивача звільнено за угодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності На час розгляду справи представником відповідача не надано до суду будь-яких доказів, щодо належного виконання зобов`язань з виплати заробітної плати позивачу, спростування суми заборгованості чи будь-яких інших заперечень щодо задоволення позову. Надані позивачем докази підтверджують наявність заборгованості з виплати заробітної плати при її звільненні. Відповідно до ст.16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи зазначене, відсутність відомостей про виплату відповідачем нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачу, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved