Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін У жовтні 2025 року позивач ТОВ «Таліон Плюс» звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 39 591,85 грн, судового збору у розмірі 2 422,40 грн та 5 000 грн витрат на правову допомогу. Свої вимоги ТОВ «Таліон Плюс» обґрунтувало тим, що 08.10.2024 між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (далі Товариство) та [PERSON] (далі Відповідач або Позичальник) було укладено Договір кредитної лінії № 242818449 (далі - Договір), у формі електронного документа, відповідно до якого Відповідач отримав від Товариства кредитні кошти (з урахуванням всіх траншів) у розмірі 12814,00 грн. Відповідно до умов Розділу 2 Договору Товариство зобов`язалося надати Відповідачу кредитні кошти на умовах строковості, зворотності, платності, а Відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за їх користування відповідно до умов, зазначених у Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (далі - Правила), що є невід`ємною частиною Договору, текст яких розміщений на сайті Товариства: www.moneyveo.ua. Відповідно до умов Договору грошові кошти надаються Позичальнику шляхом переказу на рахунок, використовуючи реквізити платіжної картки вказаної Позичальником в особистому кабінеті, що відбувається не пізніше ніж протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту укладення Договору чи ініціювання отримання Позичальником чергового траншу за Договором. Так, на виконання умов Договору грошові кошти були перераховані Товариством на банківську карту № 5457-08XX-XXXX-4067, яка була вказана Відповідачем при укладанні Договору. Підтвердження перерахування кредитних коштів додається до цієї позовної заяви. Відповідно до п. 5.3. Договору Позичальник несе відповідальність за правильність наданих Кредитодавцю реквізитів для зарахування суми кредиту, та підтверджує, що за наданими реквізитами сума кредиту буде зарахована на його власний рахунок. Проте в порушення умов Договору та Правил Позичальник не повернув надані йому кредитні кошти та не сплатив проценти за їх користування в обумовлені сторонами строки. В подальшому, 18.03.2025 відповідно до ст. 1077 ЦК України Товариство відступило право вимоги за Договором до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (далі - Позивач або Новий кредитор) за Договором Факторингу № МВ-ТП/27 (далі - Договір Факторингу). Загальна сума заборгованості за кредитним договором заявлена до стягнення Позивачем становить 39 591, 85 грн, з них: заборгованість по кредиту 12 812,68 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом 26 779,17 грн; заборгованість по комісії за надання кредиту (в разі наявності) 0,00 грн. Розмір штрафних санкцій вказаний в загальному розрахунку заборгованості, однак, Позивач не включає їх до розміру позовних вимог (а.с.1-9). 1 грудня 2025 року представник відповідача Джас Ірина Василівна подала відзив на позовну заяву, у якому просила суд поновити відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву ТОВ «Таліон Плюс» до [PERSON] про стягнення заборгованості у справі № 451/1668/25; долучити до матеріалів справи даний відзив на позовну заяву ТОВ «Таліон Плюс» до [PERSON] про стягнення заборгованості у справі № 451/1668/25; відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви ТОВ «Таліон Плюс» до [PERSON] про стягнення заборгованості у справі № 451/1668/25. У своєму відзиві представник позивача ставить під сумнів підписання відповідачем договору кредитної лінії № 242818449 від 08.10.2024. Крім того, зазначає, що у позовній заяві є посилання на споживче кредитування, тому договір кредитної лінії № 242818449 від 08.10.2024 має відповідати вимогам Закону України «Про споживче кредитування». Тоді пункти договору кредитної лінії № 242818449 від 08.10.2024 щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами, нарахування комісійних та інших витрат суперечать ст. 8 закону України «Про споживче кредитування», тому відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України ці пункти договору є недійсними з моменту укладання договору, якщо він був укладений сторонами, докази чого позивачем суду не надано. Таким чином, нарахування відсотків у будь-якому розмірі за договором кредитної лінії № 242818449 від 08.10.2024, на думку сторони відповідача, є неправомірним. Представник відповідача вважає, що у відповідача не могло в будь-якому випадку виникнення зобов`язань зі сплати процентів за кредитним договором у розмірі, що розрахований за процентною ставкою за кожен день користування кредитом протягом в розмірі 22 933,65 грн. На думку сторони відповідача, в матеріалах справи відсутні докази надання позивачем відповідачу саме кредитних коштів в розмірі 12 814 грн. Виписка АТ КБ «Приватбанк» за договором б/н та без дати надання банківських послуг за виданою банківською карткою за період 08.10.2024р. щодо перерахування коштів відповідачу в розмірі 12 814,00 грн. невідомою особою не є доказом в розумінні їх належності та допустимості відповідно до вимог ст. ст. 77-78 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю зазначення у виписці відправника грошових коштів та також посилання у призначенні платежу на спірний кредитний договір від 08.10.2024, а отже відсутні докази наявності зобов`язання відповідача перед позивачем по сплаті відсотків в розмірі 39591,85 грн. 12814,00 грн. = 26 777,85 грн., бо не є доказом перерахування коштів саме позивачем. Ще раз звертає увагу суду, що узгодженої сторонами договору суми по кредиту в розмірі нарахованих відсотків умовами договору не визначені. Отже, виписка АТ КБ «Приватбанк» станом на 08.10.2024 документом відповідача про операції за цей день, але не є доказом надання позивачем кредитних коштів. В наданому позивачем підтвердженні ТОВ «ПрофітГід» відсутні дата та номер документу, відсутні докази підписання керівником товариства такого підтвердження, відсутність доказів укладення між ТОВ «ПрофітГід» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відповідного договору про надання платіжних послуг. Підтвердження - в розумінні ст. 9 закону «Про бухгалтерські послуги та фінансову звітність в Україні», затвердженими НБУ вимоги щодо оформлення платіжних документів, висновків Верховного Суду, не є первинним документом на підтвердження перерахування грошових коштів, а отже не є доказом перерахування позивачем відповідачу грошових кредитних коштів в розмірі 12814,00 грн. В матеріалах справи відсутні відомості щодо існування повідомлення про відступлення права грошової вимоги за Договором кредитної лінії № 242818449 від 08.10.2024 та будь-яке підтвердження про направлення позичальнику відповідачу такого повідомлення за Договором факторингу (а.с.111-128). Крім того, у своїх додаткових поясненнях до відзиву на позов, поданих до суду 01.12.2025 (а.с.137-140), 02.12.2025 (а.с.146-150, 153-156), представник відповідача зауважує, що до позовної заяви позивачем надано заявку на отримання грошових коштів в кредит від 08.10.2024р., в якій зазначено строк кредиту 30 днів, що суперечить п. п. 11.1, 7.3 договору кредитної лінії № 242818449 від 08.10.2024, що підтверджує факт того, що умови кредитного договору позивачем відповідачу не повідомлялися і сторонами спори не узгоджувалися. Заявка на отримання грошових коштів в кредит від 08.10.2024 сторонами не підписувалася, що вбачається з самої заявки, а отже умови договору від 08.10.2024 сторонами спору не узгоджувалися. Саме тільки зазначення в договорі персональних даних відповідача не підтверджує проходження ним верифікації та ідентифікації згідно вимог законодавства, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи відповідача. Звертає також увагу, що ані в заявці на отримання грошових коштів в кредит від 08.10.2024, ані в паспорті споживчого кредиту від 08.10.2024, ані в договорі кредитної лінії № 242818449 від 08.10.2024 не зазначені банківські реквізити, на які позичальник має перераховувати кошти в рахунок погашення кредитних коштів (тіла та відсотків по кредиту), що вбачає відсутність в договорі суттєвої умови договору щодо порядку та способу оплати за договором. Відсутність у договорі суттєвих умов означає, що договір вважається неукладеним (не відбувся) і не має юридичної сили до моменту досягнення згоди з усіх істотних умов. Таким чином, відсутність в договорі кредитної лінії № 242818449 від 08.10.2024 суттєвих умов договору ставить позичальника відповідача в невигідні умови відносно позикодавця позивача, що порушує принцип добросовісності, а отже, умови такого договору є несправедливими. За змістом п. 8.8. Договору орієнтовна загальна вартість кредиту складе 12814,00 грн. + 1922,10 грн. = 14736,10 грн. та буде включати в себе загальні витрати за кредитом у вигляді процентів за користування кредитом в розмірі 1922,10 грн та суми кредиту в розмірі 12814,00 грн. За змістом п. 8.4 Договору орієнтовна загальна вартість кредиту складе 16 658,20 грн., що буде включати в себе загальні витрати за кредитом у вигляді процентів за користування кредитом в розмірі 3844,20 грн. за два дисконтних кредитних періодів, хоча умовами договори визначений дисконтний період у 30 днів, та суми кредиту в розмірі 12814,00 грн. Ці суми кредиту прописані в договорі. До договору кредитної лінії № 242818449 від 08.10.2024 не доданий розрахунок сплати по кредиту, що вбачає недійсними умови нарахування будь, яких інших грошових коштів відповідачу ніж ті, що зазначені в п. п. 8.8, 8.4 договору, у зв`язку з відсутністю в договорі суттєвих умов договору споживчого кредитування, а саме суми кредиту (тіла та відсотків по кредиту згідно графіку сплати по кредиту). Зважає на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 в справі № 910/4518/16, згідно з якими надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто, фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Тому при стягненні заявленої позивачем заборгованості не підлягають врахуванню завуальовані, неоднозначні умови, які дозволили кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом, поза чітко вказаного строку кредитування. Таким чином, грошові вимоги в сумі 39591,85 грн. - 16 658,20 грн. = 22933,65 грн. суперечать як нормам матеріального права, так і висновкам Верховного Суду. Отже, враховуючи встановлені в договорі строки кредитування, а також враховуючи відсутність належних та допустимих доказів щодо пролонгації дисконтного строку кредитного договору, відсутність як суттєвої умови графіку сплати по кредиту, вважає, що у відповідача не могло в будь-якому випадку виникнення зобов`язань зі сплати процентів за кредитним договором у розмірі, що розрахований за процентною ставкою за кожен день користування кредитом в розмірі 22 933,65 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 8 закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Звертає увагу, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не надало відповідачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів. На думку представника відповідача у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відсутні права на передачу права вимоги до ТОВ «Таліон плюс» на суму нарахованих відсотків за кредитом у розмірі 8 328,45грн. за договором факторингу № МВ-ТП/27 від 18.03.2025, яка зазначена в реєстрі прав вимоги від 18.03.2025. У зв`язку із нечіткими та/або двозначними положеннями договору кредитної лінії № 242818449 від 08.10.2024, що відповідно до ч. 8 ст. 18 закону України «Про захист прав споживачів» тлумачаться на користь споживача, не підлягають врахуванню завуальовані, неоднозначні умови, які дозволили кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом, поза чітко вказаного строку кредитування при стягненні заявленої позивачем заборгованості, відсутністю в договорі кредитної лінії № 242818449 від 08.10.2024 істотних умов договору споживчого кредитування, а саме, порядку та способу нарахування відсотків, строк кредитування, дисконтний строк кредитування, графік платежів по кредиту, порядок отримання кредитних коштів позичальником, загальна вартість кредиту для споживача, включаючи всі пов`язані витрати (відсотки, комісії тощо), у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відсутнє право нарахування відсотків по кредиту поза межами суми кредиту, визначеної у п. 8.4 договору від 08.10.2024р. з урахуванням відсутності продовження дисконтного строку нарахування відсотків у 30 днів (п. 8.4 договору), в період з 08.11.2024 по 18.03.2025. Таким чином, відсутнє право на стягнення відсотків за договором кредитної лінії № 242818449 від 08.10.2024 у ТОВ «Таліон плюс», як нового кредитора відсутнього права, за період 19.03.2025 по 09.06.2025 в розмірі 128,13 грн. х 84 дн. = 10 762,92 грн., що зазначено в розрахунку боргу позивача, долученого до позову. У договорі факторингу№ МВ-ТП/27 від 18.03.2025 не зазначена сума позики (кредиту), що є фінансовою послугою за договором факторингу. В платіжній інструкції № 1404 від 27.03.2025 призначенням платежу є «Плата за вiдступлення права вимоги, згiдно договору факторингу №МВ-ТП/27 від 18.03.2025 без ПДВ», що не є позикою та/або кредитними коштами фінансування ТОВ «Таліон плюс» клієнта ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Отже, грошові кошти в розмірі 6 060 900,33 грн. є платою ТОВ «Таліон плюс» за відступлення права вимоги за договором від 18.03.2025. Якщо в договорі зазначено, що одна зі сторін має тільки обов`язок передати іншій стороні право грошової вимоги до третьої особи (боржника), а інша сторона договору має тільки зобов`язання прийняти це право вимоги та сплатити за нього певну грошову суму, то такий договір не можна визнати договором факторингу, адже в цьому договорі не передбачено зобов`язання однієї сторони з надання в розпорядження іншій стороні грошових коштів за плату та зобов`язання іншої сторони щодо здійснення оплати за фінансові послуги (постанова ВС у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) від 06.09.2022). Згідно наданого суду реєстру прав вимоги від 18.03.2025 фінансування прав вимоги складає 40% від суми вимоги, що передається. Передається вимога [PERSON] в розмірі 27547,47 грн. Тоді фінансування має дорівнювати: 27547,47 грн. х 40% = 11018,99 грн. Але розмір фінансування права вимоги відповідача дорівнює 5 125,07 грн. і якщо це 40% від переданої вимоги боржника, то розмір прав вимоги, що передається за договором дорівнює: 5125,07 грн. х 100% /40% = 12812,68 грн., що згідно інформації з реєстру права вимоги, що долучені до позову, є тілом по договору кредитної лінії від 08.10.2024. Таким чином, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало ТОВ «Таліон плюс» права вимоги тільки в розмірі 12812,68 грн. Права вимоги за відсотками передано позивачу не було. Таким чином, у позивача відсутнє право позовної вимоги щодо стягнення відсотків за кредитними коштами в розмірі 8328,45 грн. за період 08.10.2024 по 18.03.2025 Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року по справі № 916/2040/20). Договір факторингу має поєднувати у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги. В матеріалах справи відсутні докази передачі ТОВ «Таліон плюс» грошових коштів ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в позику за договором від 18.03.2025 Права вимоги за договором факторингу щодо стягнення відсотків за кредитним договором на майбутнє можливе тільки з моменту передачі грошових коштів в позику. 18.03.2025 ТОВ «Таліон плюс» не передало ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» грошові кошти в позику, а отже не має право нараховувати відсотки з 18.03.2025 за кредитним договором від 08.10.2024. З викладеного вище, у зв`язку з відсутністю в договорі №МВ-ТП/27 від 18.03.2025 суттєвих умов позики (кредиту), у зв`язку з відсутністю в призначенні платежу платіжної інструкції № 1404 від 27.03.2025 повідомлення про сплати грошових коштів в позику (в кредит, сплата фінансування) договір факторингу №МВ-ТП/27 від 18.03.2025 є договором відступлення права вимоги. Таким чином, у позивача відсутнє право вимоги за договором №МВ-ТП/27 від 18.03.2025 до відповідача щодо стягнення відсотків за період 18.03.2025 по 09.06.2025 в розмірі 26779,17 грн. - 8328,45 грн. = 18450,45 грн. відповідно до розрахунку, долученого до позову. Треба також врахувати, що в договорі кредитування від 08.10.2024 відсутній порядок та спосіб нарахування відсотків та графік платежів, що вбачає відсутність у ТОВ «Таліон плюс» переданого йому права за відсутнім в кредитному договорі загальної вартості кредиту для споживача, включаючи всі пов`язані витрати (відсотки, комісії тощо), нарахування та стягнення відсотків за користування кредитними коштами в будь-якому розмірі. Таким чином, у позивача відсутнє право позовної вимоги щодо стягнення відсотків за кредитними коштами в розмірі 18450,45 грн. за період 18.03.2025 по 09.06.2025. Заяви, клопотання учасників процесу та інші процесуальні дії у справі 2 жовтня 2025 року, автоматизованою системою документообігу суду Д-3, судді Куцик-Трускавецькій О.Б. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (а.с.67). Суд своєю ухвалою від 6 жовтня 2025 року прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначив судове засідання (а.с.69). Відповідно до розпорядження керівника апарату Радехівського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2025 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 жовтня 2025 року зазначені матеріали розподілені судді Магонь О.З. (а.с.73-74). Своєю ухвалою від 24 жовтня 2025 року суд прийняв до розгляду цивільну справу №451/1668/25 (а.с.75). Представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.101,132). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористався представник позивача. Представник відповідача Джас І.В. у судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Звертала увагу суду на те, що у платіжній інструкції зазначено призначення платежу як плата за відступлення права вимоги, що не є позикою, а отже грошові кошти в розмірі 6 060 900,33 є платою ТОВ «Таліон плюс» за відступлення права вимоги за договором від 18.03.2025. Таким чином, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомоги» передано ТОВ «Таліон плюс» права вимоги тільки у розмірі 12 812, 68 грн. Права вимоги за відсотками передано позивачу не було, тому у позивача відсутнє право позовної вимоги щодо стягнення відсотків за кредитними коштами в період з 08.10.2024 по 18.03.2025. ТОВ «Таліон плюс» не передало ТОВ «Манівео швидка фінансова допомоги» грошові кошти в позику, а отже не має право нараховувати відсотки з 18.03.2025 за кредитним договором від 08.10.2024. Установлені судом фактичні обставини справи 08.10.2024 між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії № 242818449, у формі електронного документа, відповідно до якого Відповідач отримав від Товариства кредитні кошти (з урахуванням всіх траншів) у розмірі 12814,00 грн (а.с.15-26). Договір підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором QYVP (а.с.13-14). Крім того, для підтвердження позовних вимог позивач надав суду паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором 5877. Відповідно до умов Розділу 2 Договору Товариство зобов`язалося надати Відповідачу кредитні кошти на умовах строковості, зворотності, платності, а Відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за їх користування відповідно до умов, зазначених у Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику (а.с.26-зворот, 27-30), в тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», що є невід`ємною частиною Договору, текст яких розміщений на сайті Товариства: www.moneyveo.ua. Згідно з умовами Договору грошові кошти надаються Позичальнику шляхом переказу на рахунок, використовуючи реквізити платіжної картки вказаної Позичальником в особистому кабінеті, що відбувається не пізніше ніж протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту укладення Договору чи ініціювання отримання Позичальником чергового траншу за Договором. Так, на виконання умов Договору грошові кошти були перераховані Товариством на банківську карту № 5457-08XX-XXXX-4067, яка була вказана Відповідачем при укладанні Договору, що видно з Підтвердження щодо здійснення переказу грошових коштів (а.с.30-зворот), листа АТ КБ «ПриватБанк» від 15.10.2025 №20.1.0.0.0/7-251013/80073-БТ, довідки, складеної директором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с.41) та Виписки за договором №б/н за період 08.10.2024-08.10.2024 (а.с.79, 79-зворот). 18.03.2025 Товариство відступило право вимоги за Договором до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (далі - Позивач або Новий кредитор) за Договором Факторингу № МВ-ТП/27 та Реєстру прав вимоги від 18 березня 2025 року (а.с.31-35 зворот). Загальна сума заборгованості за кредитним договором заявлена до стягнення Позивачем становить 39 591, 85 грн, з них: заборгованість по кредиту 12 812,68 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом 26 779,17 грн; заборгованість по комісії за надання кредиту (в разі наявності) 0,00 грн. Зазначене підтверджується розрахунком заборгованості ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» за період з 08.10.2024 по 18.03.2025 (а.с.36-зворот, 37-38) та розрахунком заборгованості ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за період з 18.03.2025 по 09.08.2025 (а.с.38-зворот, 39-40). На підставі ст. 12, 229 ЦПК України зазначені вище докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Зміст спірних правовідносин Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними та виникли у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, право вимоги від якого перейшло до нового кредитора. Позиція суду Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається, як на підставу своїх вимог або заперечень. За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач усупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не спростувала розрахунку заборгованості, наданого позивачем. Разом з цим, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження погашення нею тіла кредиту та відсотків. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Норми права, які застосував суд, мотивована оцінка наведених сторонами аргументів До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосував норми Цивільного кодексу України (ЦК України) , Закону України «Про електронну комерцію», акону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»; Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг»; Закону України «Про споживче кредитування»; Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо форми укладення кредитного договору Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно із частиною першою статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З огляду на зазначені норми Закону, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Указаний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 9 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 7 жовтня 2020 року №127/33824/19. На підставі частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Не кожний правочин укладений в електронній формі вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 (провадження №61-16243св20). Зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, які підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, суд вважає, що між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] був укладений Договір кредитної лінії №242818449 в електронній формі, підписаний нею одноразовим ідентифікатором. Сторони договору узгодили розмір кредиту, строки та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису. Щодо підтвердження факту отримання кредиту Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписка за картковим рахунком (по кредитному договору) є належними доказами щодо перерахування банком коштів на рахунок позичальника, що відповідно, свідчить про виконання банком взятих на себе обов`язків по наданню кредитних коштів. Саме таку позицію висловив Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2020 у справі 278/2177/15-ц. Суд враховує надану банком на виконання ухвали суду про витребування доказів інформацію про рух грошових коштів по рахунку відкритого до платіжної картки, яка належить відповідачу та відображена у Виписці за договором №б/н за період 08.10.2024-08.10.2024. Зазначена виписка містить інформацію за період з 08.10.2024 по 08.10.2024 та є належним і достатнім доказом підтвердження зарахування суми кредитних коштів на картковий рахунок відповідача. Посилання представника відповідача на відсутність доказів перерахування грошових коштів на картковий рахунок відповідача спростовується підтвердженням щодо здійснення переказу грошових коштів, згідно з яким ТОВ «ПрофітГід» в рамках договору про надання фінансових послуг з переказу коштів №ПГ-757 від 06.09.2023 та на підставі платіжної інструкції відправника ТОВ «Профіт Гід» здійснено успішний переказ коштів в сумі 12814,00 грн на рахунок [NUMBER] (номер якої зазначено в договорі кредитної лінії, п.5.1. та заявці на отримання грошових коштів в кредит від 08.10.2024) за Договором №242818449 від 08.10.2024, довідкою, складеною директором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», а також Випискою за договором №б/н за період 08.10.2024-08.10.2024, яка містить інформацію за період з 08.10.2024 по 08.10.2024 про те, що на банківську картку № [NUMBER] , 08.10.2024 відбулося зарахування коштів в сумі 12814,00 грн. Заперечуючи факт отримання кредитних коштів у сумі 12814,00 грн сторона відповідача не надала суду будь-яких доказів на спростування факту перерахування грошових коштів на картковий рахунок № [NUMBER] . Отже, видача кредиту відбулася одноразовим платежем, шляхом його перерахування на вказаний позичальником при укладенні кредитного договору картковий рахунок, неналежність якого [PERSON] не спростована стороною відповідача. Таким чином, первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав в повному обсязі, однак відповідач в порушення умов вказаного договору не виконала своїх зобов`язань щодо повернення кредиту. Щодо відступлення права вимоги Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що на підтвердження факту переходу прав вимоги від первісного кредитора позивачем не надано належних доказів, що підтверджують перехід до позивача прав вимог у сумі, яка вказана в додатках до договору факторингу, з огляду на таке. Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012). Для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори факторингу, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Як видно з матеріалів справи, 18.03.2025 Товариство відступило право вимоги за Договором до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» за Договором Факторингу № МВ-ТП/27 та Реєстру прав вимоги від 18 березня 2025 року. Згідно з п. 1.3. договору факторингу № МВ-ТП/27 від 18.03.2025 під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Тобто предметом договору факторингу № МВ-ТП/27 від 18.03.2025 є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги. Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги від 18 березня 2025 року до договору факторингу № МВ-ТП/27 від 18.03.2025 ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на суму 27 547,47 грн, з яких 12 812,68 грн - заборгованість за тілом кредиту, 8 328,45 грн - заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом. Проаналізувавши долучені позивачем до матеріалів позовної заяви договір факторингу, правомірність якого відповідачем не спростована, та витяг з реєстру прав вимог до боржників, суд доходить висновку про доведеність ТОВ «Таліон плюс» набуття права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №242818449 від 08.10.2024. При цьому, додатково на підтвердження оплати за договорами факторингу № МВ-ТП/27 від 18.03.2025 позивач надав платіжну інструкцію кредитового переказу коштів від 27.03.2025 (а.с.36). Таким чином, позивач ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за Договором кредитної лінії № 242818449 від 08.10.2024 на суму 27 547,47 грн. Щодо заявленої позивачем суми заборгованості Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до частин, першої, третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Розмір процентів (загальний розмір процентів) та порядок їх сплати визначено сторонами в укладеному кредитному договорі. Тому, за відсутності належних доказів погашення відповідачем заборгованості як за тілом кредиту, так і за нарахованими відсотками, довідка про перерахування коштів, платіжна інструкція та розрахунок заборгованості, складений позикодавцем згідно з умовами укладеного між сторонами кредитного договору, на думку суду, підтверджує як факт наявності заборгованості, так і її розмір, включаючи усі складові такої. Необхідно звернути увагу, що закон не вимагає складення розрахунку заборгованості у разі відступлення права вимоги за основним зобов`язанням саме первісним кредитором. Щодо стягнення заборгованості за процентами, то суд звертає увагу, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Якщо інше не встановлено законом, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, а в разі збільшення процентної ставки - поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки протягом 15 календарних днів, що настають за днем, з якого застосовується нова ставка. У разі незгоди позичальника із збільшенням процентної ставки позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за договором у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дня отримання повідомлення про збільшення процентної ставки. З дня погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі зобов`язання сторін за таким договором припиняються. При цьому до моменту повного погашення заборгованості, але не більше 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про збільшення процентної ставки, застосовується попередній розмір процентної ставки. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен забезпечувати точне визначення розміру процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитодавець не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про споживче кредитування» реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту. Обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки має базуватися на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Відповідно до положень частини першої статті 12 цього Закону у договорі про споживчий кредит зазначаються, зокрема, процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної додаткової та/або супутньої послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит. Абзацом другим частини п`ятої цієї статті Закону визначено, що договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. Умовами укладеного 8 жовтня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова компанія» та [PERSON] кредитного договору визначено, що кредит надається строком на 30 днів від дати його отримання, який є дисконтним періодом (пункт 1.2.); на період строку, визначеного пунктом 1.2. договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 1,66 відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом (пункт 1.3.); у випадку користування кредитом понад строк, встановлений пунктом 1.2. договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовується і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70 відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення) (пункт 1.4); базова процентна ставка за користування кредитом не застосовується протягом строку користування кредитом вказаного в пункті 1.2. договору, виключно за умови якщо розмір базової процентної ставки більший 1,70 відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом. В інших випадках нарахування процентів за базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до пункту 1.4. цього договору (пункт 1.5.); позичальник зобов`язаний повернути товариству кредит, нараховані проценти згідно пункту 1.3. цього договору не пізніше строку вказаного в пункті 1.2. цього договору (пункт 1.6.); розрахунок сукупності вартості кредиту за дисконтною процентною ставкою та термін платежу згідно строку передбаченого пунктом 1.2. цього договору, зазначені в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.7.). Аналіз змісту кредитного договору свідчить, що такий укладено без порушенням вимог частини першої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», тобто підстави вважати його нікчемним, відсутні. Оскільки нарахування процентів в більшому від базового розмірі не застосовується як наслідок прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів за договором, а залежить від періоду користування кредитом, приписи пункту 6 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», якими споживач звільняється від обов`язку сплати таких процентів, в цьому випадку є незастосовними. Суд вважає, що між сторонами було досягнуто усіх істотних умов договору, на підставі якого [PERSON] отримала можливість користуватися кредитними коштами. Разом із тим, відповідач за час розгляду справи не надала відомостей, що свідчать про погашення нею заборгованості та про причини несвоєчасного погашення такої у добровільному порядку, або розрахунок заборгованості, який би спростовував розрахунок позивача. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором становить 39 591, 85 грн, з них: заборгованість по кредиту 12 812,68 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом 26 779,17 грн. Щодо нарахування відсотків в межах строку користування кредитом Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що на момент укладення кредитного договору строк дисконтного періоду користування складав 30 днів від дати отримання позичальником кредитного траншу. Загальний строк дисконтного періоду користування кредитом вираховується в порядку передбаченому п. 3.2. договору (п. 3.1 договору). Відповідно до п. 11.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом 5 (п`яти) років або до його дострокового розірвання, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. У будь якому разі зобов`язання, що виникли під час дії договору, діють до повного їх виконання. Пунктом 7.3 договору визначено, що кінцева дата повернення (виплати) кредиту 7 листопада 2029 року. Відповідач після закінчення строку дисконтного періоду свої зобов`язання відповідно до умов договору не виконала, строк кредитування продовжувався, а тому нарахування відсотків відбувалося в межах строку користування кредитом. Відповідач добровільно та з розумінням настання юридичних прав та обов`язків, оформлюючи договір на сайті ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», ознайомилась з текстом договору, а тому мала змогу ознайомитися з правилами та паспортом споживчого кредиту та інформацією, передбаченою ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». У своїй постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 559/1605/18 Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 627 ЦК України свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК України нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладенні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно. Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтею 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили строк кредитування (дисконтного періоду) у 30 днів, а також передбачили право кредитора протягом п`яти років, або до його дострокового розірвання, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання, нарахувати відсотки у визначеному договором розмірі. При цьому, договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату нею заборгованості у повному розмірі чи про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку. Щодо доводів відзиву про несправедливість та неспівмірність умов за яких проценти значно перевищують суму тіла кредиту. Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших). Суд відхиляє заперечення представника відповідача щодо розміру процентів за кредитним договором, оскільки при укладенні кредитного договору вона була повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклала цей договір та користувалася отриманими коштами. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Інші доводи сторони відповідача позовні вимоги не спростовують. Висновки суду Ураховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі та стягнення з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Таліон плюс» заборгованості за Договором №242818449 від 08.10.2024 в сумі 39 591 (тридцять дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто одна) гривня 85 копійок. Розподіл судових витрат Як видно з матеріалів справи, позивач просить також стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. До суду не надходило клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 1 ст. 141 судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з приписів ст. 137 ЦПК України. Згідно із ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Представник позивача для підтвердження витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн надав копію Договору про надання правової допомоги №5 від 2 грудня 2024 року (а.с.44-зворот,45-48), копію додаткової угоди №1592 від 02.09.2025 (а.с.49); копію додатку до договору про надання правничої допомоги від 12 лютого 2025 року (а.с.39). Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Визначаючи суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року в справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року в справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Враховуючи наведене вище, з відповідача в користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати, зокрема, судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 (сорок) копійок та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

Outcome: approved