Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

До Ширяївського районного суду Одеської області 27.01.2025 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.08.2010 року вона з Відповідачем за цим позовом уклали шлюб, про що Першим Приморським відділом РАЦС Одеського МУЮ складено актовий запис за № 487. У проваджені Ширяївського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі, за рахунок спільних з відповідачем коштів, в [ADDRESS] ними було придбано об`єкт житлової нерухомості - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 49,1 кв.м., житловою - 24,6 кв.м. Вважає дану квартиру спільною сумісною власності, а тому просить суд поділити спірну квартиру між позивачкою та відповідачем та виділити позивачці 1/2 частку у спільному майні подружжя. Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 29.01.2025 року зазначену справу передано на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. 24.02.2025 року зазначена справа надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілена на суддю Домусчі Л.В. Справу суддя отримала 25.02.2025 року. Ухвалою суду від 27.02.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14.04.2025 року. 26.03.2025 року та 31.03.2025 року представник [PERSON] адвокат Єлісєєв Д.О надав суду відзив, в якому просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. В обґрунтування відзиву зазначено, що спірна квартира ( [ADDRESS] ) не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначена квартира була набута у власність на підставі Договору купівлі-продажу матір`ю Відповідача, [PERSON] . До [PERSON] зазначена квартира перейшла у власність на підставі Додаткової угоди № 1 до Договору № 1-13-5/35 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна (тобто після заміни сторони у Договорі купівлі-продажу). Більшість платежів по Договору № 1-13-5/35 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна були здійснені [PERSON] , решта - [PERSON] . Враховуючи те, що зазначена квартира була придбана за особисті кошти [PERSON] та [PERSON] , то, відповідно оспорювана квартира не може вважатись спільним майном подружжя та бути предметом поділу. Позивач не довела наявність доходу, або інших обставин, які підтверджують здійснення нею виплат за Договором № 1-13-5/35 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна. Враховуючи недоведеність факту набуття майна за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] , оспорювана квартира не може вважатись спільно нажитим майном. Разом з відзивом представник відповідача надав клопотання про поновлення строку на подачу відзиву на позовну заяву. У підготовче засідання 14.04.2025 року з`явився представник [PERSON] адвокат Казаров І.В., представник [PERSON] адвокат Колос В.М. не з`явився, 09.04.2025 року через систему Електронний суд надав клопотання про відкладення. Протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено на 19.05.2025 року. 14.04.2025 року представник [PERSON] адвокат Колос В.М. надав заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просив поділити між [PERSON] та [PERSON] майно, що перебуває у спільній сумісній власності, а саме: нежитлове приміщення (будівельний номер 65), загальною площею 26,6 м.кв.,розташоване на 7-му поверсі будинку [ADDRESS] , вартістю 651168 грн., виділивши [PERSON] ? (одну другу) його частку, вартістю 325 584 грн. та визнати за нею право власності на вказане майно. У підготовче засідання 19.05.2025 року з`явився представник [PERSON] адвокат Колос В.М., просив прийняти заяву про збільшення позовних вимог. Просив оголосити перерву, у зв`язку з необхідністю надання додаткових доказів. Представник [PERSON] адвокат Казаров І.В. не заперечував проти прийняття заяви про збільшення позовних вимог. Зазначив, що не будуть подавати відзив на заяву про збільшення позовних вимог. Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивачки та прийнято заяву про збільшення позовних вимог від 11.04.2025 року. Задоволено клопотання представника позивачки та відкладено розгляд справи на 23.06.2025 року. У підготовче засідання 23.06.2025 року з`явився представник [PERSON] адвокат Колос В.М., зазначив, що направив клопотання про долучення доказів, оскільки судом зазначене клопотання не отримано, тому вважає, що проведення засідання є неможливим. Просив відкласти розгляд справи з метою отримання даного договору та ознайомлення з ним стороною відповідача Представник [PERSON] адвокат Казаров І.В. зазначив, що клопотання про долучення доказів не отримав. Питання щодо відкладення розгляду справи залишив на розсуд суду. Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивачки та відкладено розгляд справи на 21.07.2025 року. 23.06.2025 року представник [PERSON] адвокат Колос В.М. надав клопотання про долучення доказів скріншоти переписки. У підготовче засідання 21.07.2025 року учасники справи не з`явилися, представник [PERSON] адвокат Колос В.М. надав клопотання про відкладення. Розгляд справи відкладено на 15.09.2025 року. У підготовче засідання 15.09.2025 року учасники справи не з`явилися, представник [PERSON] адвокат Колос В.М. надав клопотання про відкладення. Розгляд справи відкладено на 27.10.2025 року. У підготовче засідання 27.10.2025 року з`явився представник [PERSON] адвокат Колос В.М., просив долучити до матеріалів справи скріншоти переписки між сторонами, в яких йде мова про долю документів на придбане майно та про компенсацію вартості майна. Пояснив, що це з телефону позивачки та можуть надати телефон для огляду у судовому засіданні. Також зазначив, що ним було направлено ще одно клопотання про долучення доказів, а саме, адвокатський запит до МТ «Лазурні Береги», відомості про повернення поштового відправлення, та ця інформація доповнює, що у вересні 2025 року СТ «Лазурні Береги» оголошено банкрутом та фірма припинила свою діяльність. Просив прийняти збільшення позовних вимог. Представник [PERSON] адвокат Казаров І.В. заперечував проти клопотання представника позивачки, зазначивши, що ці докази не мають ніякого відношення до предмету спору. Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивачки та приєднано до матеріалів справи скріншоти переписки з телефону позивачки із можливістю надання оригіналу технічного пристрою (телефону) для перевірки. Проти прийняття заяви про збільшення позовних вимог заперечував. Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача та прийнято збільшення позовних вимог подані до суду 11.04.2025 року. Представник [PERSON] адвокат Колос В.М. позовні вимоги підтримав, вважав за можливе закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті. Представник [PERSON] адвокат Казаров І.В. позов не визнав в повному обсязі, зазначивши, шо надавали відзив на позовну заяву, вважав за можливе закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті. Ухвалою суду від 27.10.2025 року у справі закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 09.12.2025 року. До суду 27.10.2025 року від представника [PERSON] адвоката Колос В.М. надійшло клопотання про долучення доказів скріншотів переписки. У судове засідання 09.12.2025 року з`явилися представник [PERSON] адвокат Колос В.М. та представник [PERSON] адвокат Казаров І.В. Представник [PERSON] адвокат Колос В.М. просив долучити до матеріалів справи скріншоти переписки. Також позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові та заяві про збільшення позовних вимог, просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник [PERSON] адвокат Казаров І.В. позов не визнав в повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд оголосив про перехід до стадії проголошення рішення, орієнтований час проголошення 15.12.2025 року. У зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси з 15.12.2025 року по 17.12.2025 року включно, орієнтований час проголошення рішення 18.12.2025 року. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 28.08.2010 року Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, актовий запис № 487. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 15.04.2025 року у справі № 518/2124/24, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 16.05.2025 року. Таким чином, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.2010 року по 16.05.2025 року. Предметом позовних вимог є поділ майна подружжя. Норми права, які підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 3 СК України смію складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Статтею 57 СК України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України). У ст. 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, суд вбачає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи зі ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення викладені у ч. 2 ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК України); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК України); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382 ЦК України; майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК України). Як роз`яснено в п.п. 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ст. 61 СК України). Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20), у постанові Верховного суду від 23.02.2023 року у справі № 405/3776/19. Щодо квартири [ADDRESS] . 20.04.2017 року між ТОВ «АРТ КОНСТРАКШЕН» (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено Договір № 1-13-5/35 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна. Згідно п. 1.1 Договору, Цей Договір є договором купівлі-продажу майнових прав відповідно до ст. 656 Цивільного кодексу України. Згідно п. 1.2. Договору, Цей Договір регулює відносини між Сторонами з приводу купівлі-продажу майнових прав на квартиру, що розташована в багатоповерховому житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом (Тридцять п`ята [INFO] ), за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 1.3. Договору, Цей Договір не передбачає інвестування та фінансування будівництва об`єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб. Згідно р. 2 Договору, В цьому Договорі терміни вживаються в такому значені: П. 2.1. Об`єкт будівництва - складова та невід`ємна частина Об`єкту будівництва, що виражена у вигляді самостійної квартири (далі квартира), замовником будівництва якої є Продавець. Квартира знаходиться в багатоповерховому житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом (Тридцять п`ята [PERSON] ), за адресою: [ADDRESS] . З моменту завершення будівництва Об`єкт будівництва є новозбудованим об`єктом нерухомого майна, в якому розташовані квартири та нежитлові приміщення та приміщення громадського призначення, на які можливе оформлення права власності як на окремі об`єкти новозбудованого нерухомого майна П. 2.2. Новозбудоване майно - самостійна однокімнатна квартира будівельний номер 1-13-5, розташована на 13 поверсі Об`єкта будівництва (кінцева нумерація квартир визначається після воду Об`єкта будівництва в експлуатацію згідно норм діючого законодавства), приблизною площею - 47,40 м.кв., (площа може як збільшуватися, так і зменшуватися). Новозбудована квартира є житлом та буде використовуватися Покупцем як місце проживання. Право власності Покупця на Новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України. До виникнення права власності Покупця на Новозбудоване майно як на нерухомість Покупець не має прана розпоряджатися Новозбудованим майном як нерухомістю. П. 2.3. Площа новозбудованого майна - Кінцева загальна площа Об`єкта будівництва за якою відбувається розрахунок Покупця, визначається згідно даних загального технічного паспорту виданого на будинок, (технічну інвентаризацію здійснює визначений Продавцем суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства, має право здійснювати технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна та виготовляти технічну документацію (технічний паспорт). Остаточна загальна вартість Майнових прав на об`єкт нерухомості, розраховується із остаточної інвентаризаційної площі, що продається Продавцем та купується в порядку та на умовах даного Договору. Остаточні розрахунки проходять у відповідності до Акту прийому-передачі, протягом п`яти банківських днів з дня його підписання. Згідно Додаткової угоди № 1 від 21.06.2018 року до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 1-13-5/35 від 20.04.2017 року про заміну сторони, по домовленості Сторін з моменту підписання даної Угоди всі права і обов`язки по Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 1-13-5/35 підписаному 20.04.2017 р., між Продавцем та Покупцем ( [PERSON] ) переходять до Покупця-1 ( [PERSON] ). У цей час [PERSON] перебував у шлюбі з позивачкою, та за цим договором він саме придбав такі права. Відсутні відомості щодо дарування таких прав відповідачу. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 405968603 від 29.11.2024 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] з 17.04.2019 року на підставі наступних документів: договір купівлі-продажу, майнових прав на об`єкт нерухомого майна, серія та номер: 1-13-5/35, виданий 20.04.2017, видавник: ТОВ "АРТ КОНСТРАКШЕН", [PERSON] : акт прийому-передачі, серія та номер: б/, виданий 27.06.2018, видавник: ТОВ "АРТ КОНСТРАКШЕН", [PERSON] ; додаткова угода до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 1-13-5/35 від 20.04.2017р., про заміну сторони, серія та номер: 1, виданий 21.06.2018, видавник: ТОВ "АРТ КОНСТРАКШЕН", [PERSON] , [PERSON] ; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 15.01.2019, видавник: ТОВ "БТІ ГРУПП". Вказані квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] згідно ст. 60 СК України, оскільки були придбана під час шлюбу. Таким чином суд вважає, що [PERSON] має право на визнання за нею права спільної сумісної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальна площа 49,7 кв.м., житлова площа 24,6 кв.м. Щодо нежитлового приміщення (будівельний номер 65) за адресою: [ADDRESS] . Суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази укладання між СТ «Лазурні Береги» та [PERSON] . Договору асоційованого членства № 1/65 від 14.11.2019 року. До суду стороною позивача було надано лише копії : Додаток № 1 до Договору асоційованого членства № 1/65 від 14.11.2019 року (Специфікація об`єкта); Додаток № 2 до Договору асоційованого членства № 1/65 від 14.11.2019 року (Порядок розрахунків); Додаток № 3 до Договору асоційованого членства № 1/65 від 14.11.2019 року (План об`єкта) та Додаток № 4 до Договору асоційованого членства № 1/65 від 14.11.2019 року (Зразки типовості форми). Крім того у судовому засіданні сторона відповідача не визнала доводи позивача щодо даної вимоги. Суд зазначає, що обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Звертаючись до суду, позивач у заяві про збільшення позовних виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13.05.2020 року по справі № 219/1704/17. Крім того до суду не надано належних доказів щодо введення спірного об`єкта нежитлового приміщення (будівельний номер 65) за адресою: м. Одеса, вул. Літературна, 10 в експлуатацію. Таким чином суд не вбачає обґрунтованих та законних підстав для задоволення позовних вимог у частині нежитлового приміщення (будівельний номер 65) за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 (провадження № 61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: partial