Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у серпні 2025 р. до Святошинського районного суду м. Києва надійшла вищезазначена позовна заява, в якій позивач просить надати [PERSON] , [INFO] дозвіл на подання заяви на отримання її донькою, [PERSON] , [INFO] , документів, необхідних для продовження дії дозволу на проживання в США, у т.ч. паспорту США для дитини віком до 16 років, паспорту громадянина України для виїзду за кордон, та інших документів, які посвідчують особу дитини, без дозволу (згоди) її батька, [PERSON] , [INFO] . В обґрунтуванні позовних вимог посилається на те, що 16.07.2005 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який 20.08.2009 рішенням суду було розірвано. 25.04.2014 між [PERSON] та [PERSON] був укладений новий шлюб. Відповідач є батьком двох дітей, які проживають разом із матір`ю: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сторони разом із дітьми 31.10.2014 за спільним рішенням виїхали до США. Спільне життя закордоном у сторін не склалось, 01.12.2015 [PERSON] залишив США та повернувся в Україну. 18.02.2016 рішенням Святошинського районного суду міста Києва шлюб розірвано, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання двох дітей. Влітку 2024 [PERSON] разом із [PERSON] подала заяву про отримання паспорта США для дитини до 16 років. 01.08.2024 паспортний центр Нового Орлеана Державного департаменту США надіслав [PERSON] лист, в якому повідомив, що для подання заявок на отримання паспорта США для дітей віком до 16 років потрібна згода обох батьків або законних опікунів. У додатку до листа було наведено форму DS-3053[1] (заява про згоду), яку має підписати батько у присутності дипломатичного працівника Державного департаменту США або нотаріуса. Представником позивача надсилались відповідачу листи із проханням надати таку згоду чи повідомити мотиви відмови задля вирішення спору в судовому порядку, однак усі поштові відправлення повернулися за закінченням терміну зберігання. Оскільки [PERSON] проживає в США фактично від самого свого народження, вона повністю інтегрувалася в американське суспільство: відвідує американську школу, напівпрофесійно займається тхеквондо, має там друзів, звикла до освітньої системи. При цьому позивачка та старша донька, [PERSON] , вже отримали паспорти громадян США (копії документів додаються), відтак неможливість оформити паспорт для [PERSON] може, окрім її депортації, призвести до розділення сім`ї. Раптова зміна школи та країни навчання може мати травматичний вплив на її психіку. До того ж в Україні триває повномасштабна війна. Повернення дитини в країну, де є ризики для її життя та здоров`я, безумовно, не відповідає її найкращим інтересам. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 14.08.2025, визначено головуючого суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 36-37). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.08.2025 відкрито спрощене позовне провадження без виклику з повідомленням сторін (а.с. 38-39). Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідачу надсилалася ухвала про відкриття провадження разом з позовною заявою та додатками до неї. Відзив на позовну заяву до суду не направив, жодних заяв з процесуальних питань від сторони відповідача до суду не надходили. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. ІІІ. Фактичні обставини справи судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] є: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). 20.10.2015 року винесено надзвичайний охоронний припис та [PERSON] вручено тимчасовий обмежувальний припис (ордер) про заборону наближатися ближче ніж на 100 ярдів (біля 91 м) до [PERSON] та дітей (а.с. 9-12). Згідно листа від 01.08.2024 паспортного центру Нового Орлеана Державного департаменту США, [PERSON] повідомлено, що Звід федеральних правил, Розділ 22, Параграф 51.28, передбачає, що для подання заявок на отримання паспорта США для дітей віком до 16 років потрібна згода обох батьків або законних опікунів. Та долучено додаток, де наведено форму DS-3053[1], яку має підписати батько у присутності дипломатичного працівника Державного департаменту США або нотаріуса (а.с.17-21). 18.07.2025 представником позивача відповідачу за його останнім відомим та зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання було направлено лист із проханням надати таку згоду чи повідомити мотиви відмови задля вирішення спору в судовому порядку, а також направлені аналогічні звернення за адресами нерухомого майна, право власності на яке зареєстроване за [PERSON] (а.с. 27-31). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду за змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з ч. 1 ст. 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ), чи рішення, відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує під час розгляду справ як джерело права, зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення від 07.12.2006 у справі Хант проти України, заява № 31111/04, § 54). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16.07.2015 у справі Мамчур проти України, заява № 10383/09, § 100). Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Сімейний кодексУкраїни передбачає такий спосіб захисту сімейних прав та інтересів як звернення до суду для надання дозволів на вчинення різних дій відносно дитини без згоди другого з батьків, який таку згоду в добровільному порядку надавати відмовляється. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У своїй постанові від 09.02.2023 року у справі №753/572/20 (провадження №61-9115св22) Верховний Суд зазначив, що з огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки та права на життя. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З врахуванням зазначених обставин справи, враховуючи Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів та безпеки і права на життя, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved