Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Позивач, інтереси якого представляє адвокат Тугай І.М., звернувся в грудні 2024 року в суд із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 29.07.2021р. приватним нотаріусом реєстровий номер 2982 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Квочак Л.М. про реєстрацію права власності на 3/10 частки трьохкімнатної квартири з підвальним приміщенням за адресою [ADDRESS] за [PERSON] . Позов обґрунтовано тим, що рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 04.02.2021 року, справа №909/687/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодіа" до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення 1847,80 євро задоволено, дане рішення постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2021 року залишено без змін. Проте, знаючи щодо наявності зобов`язань, 29.07.2021 року боржник [PERSON] уклав з своєю донькою [PERSON] договір дарування квартири, за яким він передав у власність обдарованої належну йому на праві приватної власності 3/10 (три десятих) частки трикімнатної квартири з підвальним приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Про факт фіктивності такого оспорюваного правочину в сукупності свідчать такі обставини як: обізнаність відповідача із тим, що в нього наявна заборгованість кінцевий строк погашення якої настав; збіг в часі таких обставин, як час звернення кредитора з позовом до суду та в органи ДВС, видача судом виконавчого документа, вчинення боржником дій щодо відчуження належного йому нерухомого майна, на яке могло бути звернуте стягнення, за договорами дарування в користь своєї доньки Таким чином, відповідач відчуживши все своє нерухоме майно, на яке могло бути звернуте стягнення в рахунок погашення боргу, в користь своєї доньки, діяв з метою приховання цього майна від звернення стягнення в рахунок погашення боргу, що свідчить про те, що правова мета таких договорів дарування була іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому такі правочин був очевидно фіктивним. Ухвалою від 06.01.2025 року позов залишено без руху. Ухвалою від 10.01.2025 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 04.04.2025 року до участі у даній справі залучено співвідповідачем [PERSON] та третю особу, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ООП Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради. 29.04.2025р. відповідачем1 подано відзив на позов, в якому вимоги позову заперечує. Зазначає, що тільки в грудні 2021 року на підставі судового рішення було відкрите виконавче провадження, а оспорюваний правочин вчинено ще до відкриття ВП. Разом з тим, за договором дарування право на подарунок виникає в момент прийняття такого. Укладений договір дарування від 29.07.2021 року відповідав волевиявленню сторін та не був, як припускає сторона позивача, фіктивним правочином. Окрім того, на час звернення з даним позовом до суду відповідач здійснює поїздки у зони бойових дій як волонтер, що є безпосереднім ризиком для життя та гарантією приналежності дочці частки квартири. 30.04.2025 року подано позивачем відповідь на відзив. Ухвалою суду від 16.06.2025 року закрито підготовче провадження у даній справі. Представник позивача вимоги поданої позовної заяви підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач1 та його представник заперечили щодо позовних вимог, під час розгляду справи надали докази часткового погашення коштів за судовим рішенням та виконавчим провадженням. Інші учасники справи письмові пояснення не подавали. Заслухавши пояснення, дослідивши докази, які надані сторонами, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 липня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Нодіа» та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено Контракт № 2-ВП, за умовами якого ФОП [PERSON] зобов`язувався здійснювати поставку товару Товариству з обмеженою відповідальністю «Нодіа», протягом терміну дії Контракту, а саме: пиломатеріали хвойних і листових порід. Проте, у зв`язку з порушенням договірних зобов`язань Товариство 05.08.2020 року звернутися з відповідним позовом до суду. Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 04.02.2021 року, справа №909/687/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодіа" до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення 1847,80 Євро задоволено повністю, вирішено питання стягнення судових витрат у розмірі 78.04 євро. Відповідачем подано апеляційну скаргу, проте постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2021 року її залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.02.2021 року у справі № 909/687/20 без змін. 24.06.2021 року стягувачу був виданий наказ про примусове виконання рішення суду. 16.12.2021 року стягувач пред`явив дане судове рішення на примусове виконання та постановою від 20.12.2021 року відкрите виконавче провадження №67941342. 29.07.2021 року [PERSON] уклав з [PERSON] , [INFO] (своїй малолітній дочці, за згодою обох батьків та ООП) Договір дарування квартири, за яким він передав у власність обдарованої належну йому на праві приватної власності 3/10 (три десятих) частки квартири трикімнатної з підвальним приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Обгрунтовуючи вимоги позову, позивач зазначив, що пунктом 6 статті 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до цієї основоположної норми принципу цивільного права дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до частин 2-4 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Зокрема, згідно частин першої, третьої та п`ятої цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України, а саме підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 234 ЦК України, на яку посилається сторона позивача у даних спірних правовідносинах, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновки, що, відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Велика Палата Верховного Суду вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61- 28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. З урахуванням досліджених доказів, немає сумнівів в тому, що відповідач, відчуживши все належне йому нерухоме майно за договорами дарування своїй доньці, вчинив зазначений правочини з метою приховання цього майна від звернення стягнення в рахунок погашення боргу, який виник згідно рішення суду. Про факт фіктивності такого правочину в сукупності свідчать такі обставини як: обізнаність відповідача із тим, що в нього наявна заборгованість кінцевий строк погашення якої настав; збіг в часі таких обставин, як час звернення кредитора з позовом до суду та в органи ДВС, видача судом виконавчого документа, а вчинення боржником дій щодо відчуження належного йому нерухомого майна, на яке могло бути звернуте стягнення, за договорами дарування в користь своєї доньки Таким чином, є доведеним, що відповідач відчуживши все своє нерухоме майно, на яке могло бути звернуте стягнення в рахунок погашення боргу, в користь своєї доньки, діяв з метою приховання цього майна від звернення стягнення в рахунок погашення боргу, що свідчить про те, що правова мета таких договорів дарування була іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому такі правочин були очевидно фіктивним. Однак, доводи позивача щодо фіктивності правочину укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 29.07.2021 року приватним нотаріусом реєстровий номер 2982 про дарування 3/10 частки трьохкімнатної квартири з підвальним приміщенням за адресою [ADDRESS] не підтверджені перед судом. Як зазначено вище, [PERSON] , як ФОП, мав зобов`язання перед ТзОВ "Нодіа" на суму 1847,80 євро згідно рішення суду, а також 78.04 євро судових витрат. У грудні 2021 року на підставі судового рішення було відкрите виконавче провадження, яке на даний час триває. Як зазначила сторона відповідача, даний оспорюваний договір від 29.07.2021 року, який вчинено ще до відкриття виконавчого провадження, відповідав волевиявленню сторін та не був, як припускає сторона позивача, фіктивним правочином. Попередньо, дарувальником було отримано згоду ООП, оскільки обдаровувана мала 12 років на час укладення договору, проживала у даній квартирі та прийняла від імені обох батьків даний дарунок вартістю 100 000 грн. в час посвідчення договору. На час укладення договору стягувач, маючи виданий судом наказ від 24.06.2021 року, до примусового виконання пред`явив тільки в грудні 2021 року і виконавче провадження не було розпочате на день посвідчення правочину. Окрім того, відповідач не мав наміру не виконувати рішення суду, оскільки після відкриття виконавчого провадження в грудні 2021 року, в лютому 2022 року розпочалися на території України бойові дії внаслідок агресії рф. Починаючи з 2016 року [PERSON] приймає активну участь у волонтерській допомозі ЗСУ, зокрема надаючи допомогу 1 танковій Сіверській бригаді, [NUMBER] окремій бригаді морської піхоти, 68 єгерській бригаді, 79 і 80 десатно штурмовим бригадам. А з початку повномасштабної агресії він забезпечує інвалідними колясками та іншим необхідним товаром, осіб, які перебувають на лікування, що підтверджується матеріалами справи. Укладення правочину з дочкою на частку квартири було пов`язано з хворобою [PERSON] , а з 2019 року він є пенсіонером і дохід його унеможливив своєчасну оплату. Під час розгляду даної цивільної справи, відповідачем було здійснено погашення за відкритим виконавчим провадженням у сумі: 5000 грн. 16.09.2025 року, 10000 грн. 22.09.2025 року, 5000 грн. 29.10.2025 року, 10000 грн. 21.11.2025 року, 7000 грн. 08.12.2025 року, що підтверджується інформацією приватного виконавця. Під час розгляду справи сторона позивача також заявила про зростання заборгованості на суму нарахованих 3% річних (278.74Є) та інфляційних (при цьому, що інфляційні на стягнуті у валюті кошти, не нараховуються). Разом з тим, дана заборгованість не є предметом даного спору та на її стягнення направлена претензія ТзОВ «Нодіа» на ім`я [PERSON] тільки 10.12.2025 року. За вимогами ст.11, 204, 190 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є в т.ч. договори та інші правочини. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За ч.1 ст.626, ч.1 ст.655 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір дарування нерухомості за нормами ст.717, 719 ЦК україни - це договір, за яким одна сторона договору (дарувальник) передає право власності на нерухомість іншій стороні договору (обдаровуваному), при цьому обдаровуваний отримує цю нерухомість (дарунок) безкоштовно. Договір дарування нерухомості обов`язково укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, після чого перехід права власності на таку нерухомість також реєструється в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За ст.203,204 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вимоги закону щодо укладання спірного правочину дотримано. З врахуванням отриманих доказів та їх оцінкою в сукупності суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин не є фіктивним і доводи в цій частині не доведені перед судом. Що стосується скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за обдаровуваною, прийняте приватним нотаріусом Квочак Л.М., то дана вимога позову є похідною від основної, а тому до задоволення також не підлягає. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі наведеного, ст. 11, 203, 204, 215, 626, 717, 719 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed