Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів, в якому просив зобов`язати [PERSON] та [PERSON] виправити порушення при облаштуванні вигребу, шляхом його демонтажу. Стислий виклад позицій сторін В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що відповідачі збудували біля свого будинку по [ADDRESS] , вигріб. Біля його будинку по [ADDRESS] , знаходиться криниця з питною водою. Відстань від вигребу д окриниці 17,6 м, що є порушенням Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, згідно п. 22.2 яких така відстань повинна бути не менше 20 м. 12.08.2024 він звернувся до Гайворонської міської ради з цим питанням і 06.09.2024 отримав відповідь, відповідно до якої на час обстеження вигрібна яма не функціонувала, тому власнику було рекомендовано переобладнати вигріб на герметичний септик, що дозволено на відстань 12 м від колодязя чи свердловини. Вважає, що така відповідь не відповідає Державним санітарним нормам та правилам, за якими така відстань не менше 20 м. Крім того вигріб знаходиться менш ніж 20 м до двох інших джерел питної води. Відповідач [PERSON] у поданому відзиві просив в позові відмовити. Зазначив, що власником будинковолодіння і вигребу за адресою: [ADDRESS] є позивач, а не він. Звернув увагу, що «до позову позивачем додано схил незрозуміло якої саме ділянки…». Відповідачка [PERSON] правом подання відзиву не скористалась. В письмовому поясненні, що надійшло до суду 16.12.2025 позивач додатково вказав, що на його думку у відзиві відповідач підтвердив наявність вигребу на території його будинковолодіння, вказав, що долучена до позову схема складена ним без офіційного підтвердження , оскільки він не є власником будинковолодінь, на яких знаходяться інші, окрім його колодязя, джерела питної води. заяви та клопотання сторін та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою від 20.05.2025 відкрито провадження в справі та визначено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 16.06.2025 до суду надійшов відзив, поданий відповідачем [PERSON] та заява про відвід судді. Ухвалою підготовчого засідання від 18.06.2025 визнано відвід необґрунтованим, передано справу до канцелярії суду для визначення судді для розгляду питання відводу, в замовленні якого в подальшому було відмовлено ухвалою судді від 19.06.2025. Протокольною ухвалою підготовчого засідання від 10.07.2025 задоволено клопотання позивача про доручення доказу. Ухвалою від 10.07.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. 04.08.2025 від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку з бажанням скористатись правовою допомогою та визнання обов`язковою явки позивача. Протокольною ухвалою від 04.08.2025 частково задоволено клопотання в частині відкладення судового засідання, в решті клопотання відмовлено. Протокольною ухвалою від 28.08.2025 відкладено судове засідання у зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідачки [PERSON] 15.10.2025 до суду надійшла заява про відвід судді, подана відповідачкою [PERSON] . Ухвалою судового засідання від 04.11.2025 визнано відвід необґрунтованим, передано справу до канцелярії суду для визначення судді для розгляду питання відводу, в замовленні якого в подальшому було відмовлено ухвалою судді від 04.11.2025. 27.11.2025 відкладено судове засідання у зв`язку з першою неявкою позивача. 16.12.2025 від позивача надійшла заяв про розгляд справи за його відсутності з письмовими поясненнями. 22.12.2025 проведено розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних в справі доказів. При цьому суд врахував, що позивач скористався своїм правом та подав в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України заяву про проведення судового розгляду за його відсутності, а відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового розгляду (відповідач [PERSON] отримав судову повістку 10.12.2025, а судові повістки, скеровані на її адресу судові повістки - за адресою реєстрації згідно інформації за трек номером на сайті «Укрпошти» не вручена у зв`язку з відсутністю одержувача за вказаною адресою, за адресою повідомленою суду відповідачкою повернута за відсутністю адресата, що вважається належним повідомленням, відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України), повторно в суд не з`явились, про причини неявки не повідомили, заяв про відкладення не подали. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Судом встановлено, що позивач [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , на 7/10 частки житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 06.03.20214 (а.с. 4). З листа Гайворонської міської ради Кіровоградської області № Х-51 від 06.09.2024 вбачається, що [PERSON] повідомлено на його звернення щодо порушення норм при облаштуванні вигрібної ями про те, що під час комісійного обстеження будинковолодіння по [ADDRESS] встановлено, що відстані від вигрібної ями до колодязя питної води становить 17,60 м, що не відповідає ДБН України, відповідно до яких вигрібну яму не можна облаштовувати ближче 20 м від джерела питної води. На час обстеження вигрібна яма не функціонувала, тому власнику було рекомендовано переобладнати вигріб на герметичний септик, що дозволено на відстані 12 м та більше від колодязя чи свердловини. З рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 18.04.2024 в справі № 385/1957/23 вбачається, що таким задоволено позов [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] про виділення в натурі 3/10 часток нерухомого майна, виділено [PERSON] і [PERSON] в окреме будинковолодіння номер [ADDRESS] в натурі 3/10 частки житлового будинку в [ADDRESS] , а саме: 2-1 веранда площею 7,0 кв.м, 2-2 кухня площею 8,2 кв.м, 2-3 кімната площею 13,4 кв.м; в частині господарських будівель та споруд [PERSON] і [PERSON] виділено в натурі сарай літ. Г, сарай літ. Д, погріб літ. Д1, огорожа № 1, ворота з хвірткою № 2. З схеми (а.с. 6) вбачається, що на такій зображено відмітки «буд. 24А», «буд. 24», колодязь 1, колодязь 2, вигріб, каптаж. Слід вказати, що схема не містить підпису виконавця, з пояснень позивача виготовлена ним самим, тому в суду наявні обґрунтовані сумніви в достовірності та допустимості такої. У зв`язку з цим суд не бере таку до уваги, як доказ. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Згідно з частинами третьою, четвертою статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У липні 2010 року Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію 64/292 «Право людини на воду та санітарію», яка визнала право на безпечну та чисту питну воду та санітарію як право людини, що має важливе значення для повноцінного життя та повного здійснення всіх прав людини. Право людини на воду та санітарію є частиною права на достатній рівень життя. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб чи завдати шкоди довкіллю. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (частини перша-п`ята статті 319 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Відповідно до статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому шкоди. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до частини першої статті 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше (стаття 104 ЗК України). Стаття 15 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» передбачала, що підприємства, установи, організації та громадяни при розробленні і використанні нових технологій, проєктуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих об`єктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, курортів, проєктуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших об`єктів зобов`язані дотримувати санітарного законодавства. Відповідно до статті 22 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані утримувати надані в користування чи належні їм на праві власності жилі, виробничі, побутові та інші приміщення відповідно до вимог санітарних норм. Статтею 26 Закону України «Про систему громадського здоров`я» визначено, що водні об`єкти, що використовуються в цілях питного та господарсько-побутового водопостачання, а також у лікувальних, оздоровчих та рекреаційних цілях, у тому числі водні об`єкти, розташовані в межах населених пунктів, не повинні бути джерелами біологічних, хімічних і фізичних факторів шкідливого впливу на людину. Критерії безпечності для людини водних об`єктів, у тому числі гранично допустимі концентрації у воді хімічних, біологічних речовин, патогенних та умовно-патогенних мікроорганізмів, рівень радіаційного фону встановлюються санітарним законодавством і визначаються державними медико-санітарними правилами та нормативами. Держава гарантує захист прав споживачів у сфері питної води, питного водопостачання шляхом: забезпечення кожної людини питною водою нормативної якості в межах науково обґрунтованих нормативів питного водопостачання залежно від району та умов проживання; державної підтримки, регулювання та нагляду у сфері питного водопостачання відповідно до цього Закону; здійснення заходів організаційного, науково-технічного, санітарно-епідеміологічного, природоохоронного, економічного, правового характеру щодо поліпшення якості питної води, розвитку питного водопостачання, охорони джерел і систем питного водопостачання, відновлення запасів питної води (стаття 7 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання»). Державними санітарними нормами та правилами утримання територій населених місць, затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України № 145 від 17 березня 2011 року, визначено, що вигрібна яма (вигріб) - це інженерна споруда у вигляді поглиблення в землі, виконана з водотривкого матеріалу, призначена для збирання та зберігання рідких відходів, наземна частина якої обладнана щільно прилягаючою кришкою та решіткою для відокремлення твердих відходів. Відповідно до пункту 2.21 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць рідкі відходи, що утворюються у житлових та громадських будівлях і спорудах за відсутності централізованого водопостачання та водовідведення, допускається зберігати у вигрібних ямах (вигребах). У разі наявності дворових вбиралень вигрібна яма може бути спільною. Вигріб повинен бути водонепроникним та мати щільно прилягаючу кришку. Об`єм вигребу розраховується виходячи з чисельності населення, що ним користується. Відповідно до пункту 2.22 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, вигреби повинні бути віддалені від меж земельних ділянок навчальних та лікувально-профілактичних закладів, стін житлових та громадських будівель і споруд, майданчиків для ігор дітей та відпочинку населення на відстань не менше 20 м. Місце розміщення вигребу на присадибній ділянці та відстань від нього до власного житлового будинку визначає власник цього будинку з додержанням правил добросусідства. Спірні питання щодо місць розміщення вигребів на території присадибної ділянки розглядаються у порядку вирішення земельних спорів згідно з чинним законодавством. В умовах нецентралізованого водопостачання вигреби на території присадибної ділянки повинні бути віддалені від індивідуальних колодязів і каптажів джерел на відстань не менше 20 м, водночас відстань від вигребів до громадських колодязів і каптажів джерел повинна бути не менше 50 м. Слід також враховувати напрямок схилу ділянки. Відповідно до СНіП 2.04.03-85 та ДБН В.2.5-75:2013 «Каналізація. Зовнішні мережі та споруди» септик це споруда, яка застосовується для механічного очищення стічних вод на поля підземної фільтрації. Септики виконуються з бетонних колець, одно або двокамерні, із пристроєм для затримання плаваючих речовин і природну вентиляцію. Випуски з будинків повинні приєднуватися до септиків через оглядові колодязі. Розміщення септиків від питних колодязів допускається на відстані 20 м. Відповідно до п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів і нерухомого майна, затвердженої Наказом комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 №127, не належать до самочинного будівництва для будинків садибного типу - зведення на земельній ділянці тимчасових будівель (споруд) (навісів, альтанок, наметів, кіосків (крім малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності), накриття, літніх душових, теплиць, свердловин, криниць, люфт-клозетів, вигрібних ям, замощень, парканів тощо). Дослідивши надані докази суд доходить висновку, що в позові слід відмовити. Так судом установлено, що сторонам у справі на праві спільної часткової власності належало будинковолодіння по [ADDRESS] 3/10 частки належали подружжю [PERSON] , а 7/10 частки позивачу [PERSON] . Такі обставини були встановлені рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 18.04.2024 в справі № 385/1957/23, мотивувальна частина якого змінена постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 липня 2024 року, яке постановлено між цими ж сторонами та підтверджене свідоцтвом про право на спадщину від 06.03.2014 (а.с. 4). Суд вказує, що при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , з метою виділу своєї частки звернулись до суду та рішенням суду їм було виділено належні 3/10 частки з будинковолодіння по [ADDRESS] в окреме будинковолодіння [ADDRESS] в складі: 2-1 веранда площею 7,0 кв.м, 2-2 кухня площею 8,2 кв.м, 2-3 кімната площею 13,4 кв.м; в частині господарських будівель та споруд: сарай літ. Г, сарай літ. Д, погріб літ. Д1, огорожа № 1, ворота з хвірткою № 2. Відомостей про поділ земельної ділянки під колишнім будинковолодінням [ADDRESS] між [PERSON] та подружжям [PERSON] , визначення меж кожної з них, позивачем суду не надано. Лист Гайворонської міської ради від 06.09.2024 не є достатнім для того, щоб суд достовірно встановив зазначені вище обставини, з нього не вбачається яким чином встановлювались межі ділянок та їх власники. Таким чином суд позбавлений можливості оцінити яка земельна ділянка для будівництва та обслуговування будинку належить [PERSON] , а яка відповідачам, на якій ділянці розташована спірна вигрібна яма та кому вона фактично належить. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У зв`язку з наведеним суд вважає, що позивач не довів, що його права чи законні інтереси порушені та порушені саме відповідачами, тобто не виконав обов`язок доказування, визначений ст. 81 ЦПК України. В постанові ОП ВС від 13.12.2023 в справі № 607/20787/19 суд висловив такі висновки про застосування норм права: «Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.». Таким чином суд, враховуючи даний висновок ВС, який є обов`язковим до суду в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд відмовляє в задоволенні позову.

Outcome: dismissed