Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

У Заводський районний суд м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що з 18.03.1988 позивач зареєстрована в квартирі [ADDRESS] де фактично проживає з часу отримання вказаного житлового приміщення. Квартира їй надана на підставі рішення президії профкому Чорноморського суднобудівного заводу, що зафіксовано протоколом №15 від 16.07.1987. Вказаним рішенням було затверджено рекомендації зборів трудящих колективів цехів і відділів заводу щодо надання житлової площі в гуртожитках для малосімейних у корпусах №60 та №60а, які будувалися в мікрорайоні Намив. На підставі такої рекомендації позивачці було надано житлове приміщення та вона здійснила первинну реєстрацію за формою «Б», відповідно до якої зареєструвала своє місце проживання у вказаній квартирі. З того часу позивачка користується квартирою, сплачує комунальні послуги, здійснює необхідні ремонти для підтримання житла у належному стані. У вказаній квартирі також зареєстровані відповідачі, які доводяться позивачці донькою та онуком, однак з 2004 року у ній не проживають. Реєстрація відповідачів, але фактичне не проживання, створюють для позивачки надмірну оплату комунальних послуг, які нараховується залежно від кількості зареєстрованих осіб, а також створюють перешкоди у оформленні субсидії. Оскільки у добровільному порядку відповідачі не вживають заходів щодо зняття з реєстрації, позивачка змушена звертатися до суду та просить задовольнити позов. 29 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 25 листопада 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду. У судове засідання відповідачі повторно не з`явилися. Рекомендовані поштові повідомлення, надіслані судом на адреси зареєстрованого місця проживання відповідачів, повернулися з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». Інформацією щодо адреси для листування з відповідачами суд не володіє. Відповідно до положень пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи без її участі та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. З урахуванням зазначеного суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280, ст. 281 ЦПК України провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд ураховує наступне. Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України). Судом установлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини щодо користування громадянами житлом державного та громадського фонду, прав та обов`язків користувачів житлових приміщень, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми мешканцями, щодо порядку визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, які врегульовані відповідними нормами Житлового кодексу України. 16 липня 1987 року адміністрація та президія профкому Чорноморського суднобудівного заводу ухвалила рішення про затвердження рекомендацій трудового колективу цехів та відділів про надання квартир в гуртожитках для малосімейних у корпусах 60 та 60а, розташованих на Намиві, без зняття з квартирного обліку та в 72-квартирному будинку корпусу 60а виділено однокімнатну квартиру на 3 осіб [PERSON] (а.с. 13) 18 березня 1988 року позивач зареєструвала своє місце проживання в квартирі [ADDRESS] , де фактично проживає з часу отримання вказаного житлового приміщення (а.с 14, 17, 30). Позивач безперервно користується вказаною квартирою, сплачує комунальні послуги, дбає про її утримання (а.с. 19-27). У вказаній квартирі також зареєстровані, але фактично не проживають з 2004 року відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується відповідним актом від 14.10.2025 (а.с. 17, 14, 30). Реєстрація відповідачів, але фактичне не проживання, створюють для позивачки надмірну оплату комунальних послуг, які нараховується залежно від кількості зареєстрованих осіб, а також створюють перешкоди у оформленні субсидії. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Питання користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду визначено Главою 2 Розділу III ЖК України. Відповідно до частин 1 та 2 статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 71 ЖК України (яка розміщена у Главі 2 Розділу III ЖК України) встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наведене свідчить про те, що при вирішенні питання про втрату права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін відсутності такої особи та поважність причини цієї відсутності. Інформацією щодо поважності причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання з 2004 року суд не володіє. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позивачем надано суду належні та допустимі докази на підтвердження факту, що відповідачі без поважних причин більше шести місяців не проживають у квартирі [ADDRESS] . Доказів у протилежне суду не надано. За такого суд вважає обґрунтованою вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, так як право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача 1211,20 грн судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved