Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

В вересні 2024 року представник позивачки [PERSON] адвокат Корчевський О.І. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, набутого під час шлюбу. Вимоги позову мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 липня 2023 року. У період перебування у шлюбі сторонами було придбано та зареєстровано за Відповідачем на підставі договору купівлі продажу: автомобіль марки АУДІ, модель А4, 2012 р.в. Так як Відповідач не погоджується на добровільний поділ та вирішення питання у позасудовому порядку, вважаємо за доцільне визнати у порядку поділу спільного майна подружжя за Відповідачем право власності на автомобіль марки AUDI F4, 2012 р.в., та стягнути з нього грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля в сумі 217 150 грн. 00 коп. на користь Позивача. Ухвалою суду від 18.09.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 01.12.2025 року закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті. Судове засідання призначено на 23.12.2025 року. Позивачка та її представник до судового засідання не з`явились подали клопотання про слухання справи без їх участі з врахуванням позову та відповіді на відзив. Відповідачка та її представниця до судового засідання не з`явились. Представниця відповідача подала клопотання про слухання справи без їх участі, просила відмовити в позовних вимогах з підстав викладених у відзиві. Зокрема звернули увагу, що одноразова грошова допомога за своєю суттю є страховою виплатою, а відтак, є особистою приватною власністю і не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Між іншим, представник зазначає, що одноразова грошова допомога виплачується лише в разі поранення чи захворювання військовослужбовця, тобто залежить лише від обставин, що нерозривно пов`язані з особою військовослужбовця. Отже отримані кошти не можуть відноситись до спільної сумісної власності. Представник позивача у відповіді на відзив навпаки стверджував, що сталою позицією Верховного Суду є те, що вказана виплата відноситься до соціальних. Дослідивши матеріали справи, відзив, відповідь на відзив, документи додані до позовної заяви, дійшов наступного. За правилами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що сторони уклали шлюб 25.07.2023 року. Шлюб зареєстровано Миколаївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) про що зроблено відповідний актовий запис №250, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 9). У період перебування у шлюбі сторонами було придбано та зареєстровано за Відповідачем на підставі договору купівлі продажу автомобіль марки АІГОІ, модель А4, 2012 р.в., об`єм двигуна - 1984 см. куб., потужність двигуна-155кВт., державний номер [NUMBER] , [NUMBER] , дата набуття у власність 19.03.2025 р. на підставі договору купівлі-продажу укладеного в ТСЦ №4841, що підтверджується листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС) від 28.08.2025 р. № 31/30/15/1037-аз/08-20251060-2025 (а.с. 14-17). Одноразову допомогу було отримано [PERSON] 04.03.2025 року, що підтверджується Випискою з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 01.10.2025 року №JQA50BFRA9QPVFKA. За вказані грошові кошти було придбано 19.03.2025 року спірний автомобіль (а.с. 62,65). Суд вважає, що посилання сторони відповідача на те, що вказані кошти є страховою виплатою у зв`язку із встановленням йому інвалідності, а тому є його особистою власністю, не ґрунтуються на чинному законодавстві України, оскільки вищезазначений закон не визначає правову природу одноразової грошової допомоги у разі інвалідності як страхової суми або іншого виду майна, яке згідно зі статтею 57 СК України є особистою приватною власністю одного з подружжя. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Відповідно до положень статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. У відзиві на позов представниця відповідача вказує, що одноразова грошова допомога за своєю суттю є страховою виплатою, а відтак, є особистою приватною власністю і не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Водночас, одноразова грошова допомога - це гарантована державою виплата у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (частина перша статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"). Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року в справі № 14-351цс18 одноразова грошова допомога, виплата якої передбачена статтею 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відноситься до соціальних виплат. Оскільки спірна грошова допомога отримана відповідачем під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вказаних вище норм матеріального права ці кошти є спільним сумісним майном подружжя. Зазначений висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 725/6543/18 (провадження № 61-15071св19). Приписами ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України встановлено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Верховний Суд, з метою дотримання балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України про обов`язковість надання одним із подружжя згоди на отримання компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на майно, та обов`язковість внесення іншим із подружжя на депозитний рахунок суду відповідної суми у справах, у яких позивач заявляє про стягнення з відповідача компенсації за належну позивачеві у праві спільної сумісної власності частку. Сформульовано нову правову позицію, за обставинами тієї справи, коли один із подружжя, який подав позов про поділ спільного майна, погодився на присудження на його користь грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на нерухомість, тоді як інший із подружжя (відповідач) на сплату компенсації не погодився, і гроші на депозитний рахунок суду не вніс. Верховний Суд України вказав, що визначений у ч. 4 ст. 71 СК України принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України, треба застосовувати до правовідносин, які виникають у разі звернення одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права власності іншого з подружжя (відповідача) на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. З метою гарантування виплати компенсації вартості частки, на яку позивач просить припинити право власності відповідача, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає засадам справедливості, розумності та добросовісності (стаття 7 СК України), бо відповідач надає згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи гарантоване грошове відшкодування. Якщо позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи вимогу про припинення права власності на частку у праві спільної власності, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, як правило, не згоден її виплачувати, що і є суттю спору. Тому відповідач не має наміру вносити відповідні кошти на депозитний рахунок суду. Залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того із подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею надалі. Тоді як інший із подружжя, як правило, не має такої можливості, хоча залишається співвласником. Частина п`ята статті 71 СК України не встановлює вимогу про обов`язкове внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно й отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Подібні за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19 та постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 641/2211/23 провадження № 61-14219 св 24. Отже, виходячи з наведеного вище, не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника автомобілів компенсації на користь іншого співвласника - позивача, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ - зазначений вище автомобіль, щоби врегулювати конфлікт, щодо користування та розпорядження ним. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Таким чином суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації 1/2 частки вартості автомобіля, замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль. Таким чином суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації 1/2 частки вартості автомобіля, замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль. Щодо судовий витрат. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір 2 171.50 гривень судового збору за подання позову та 605,60 грн за його забезпечення (а.с.8). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у відповідності до приписів статті 141 ЦПК України, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 2 777.10 гривень. Крім того, ухвалою суду від 18.09.2025, задоволено заяву про забезпечення позову, тому за правилами ч.7 ст.158 ЦПК України, враховуючи ухвалення судом рішення про задоволення позову, вказані заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: approved