Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

у серпні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» (надалі Кредитодавець, позивач) звернулось до Голосіївського районного суду міста Києва з цим позовом. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 18 лютого 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] (надалі Позичальник, відповідач) укладено Кредитний договір (оферти) № 18.02.2025-100001206 (надалі Договір, Кредитний договір). Відповідно до умов Договору Позичальнику надано кредит у розмірі 10 000,00 грн, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 18 лютого 2025 року, строком на 140 днів, дата повернення кредиту 07 липня 2025 року. Процентна ставка незмінна фіксована у розмірі 1% за 1 день користування кредитом. Комісія, пов`язана з наданням кредиту 15% від суми кредиту та дорівнює 1 500,00 грн. Неустойка 100,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до п. 4.1. Договору Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування Позичальнику коштів у рахунок кредиту: банківський рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4441-11ХХ-ХХХХ-1227. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем виконав у повному обсязі. Відповідно до Договору від 18 лютого 2025 року та квитанції про перерахунок коштів Кредитодавцем надано Позичальнику кредит у розмірі 10 000,00 грн. В свою чергу відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на день подання позовної заяви утворилась заборгованість у розмірі 28 346,01 грн, що складається з: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 10 000,00 грн; заборгованості по процентам у розмірі 12 600,00 грн; заборгованості по комісії в розмірі 746,01 грн; заборгованості по неустойці в розмірі 5 000,00 грн, чим порушуються права та інтереси позивача. Постановленою суддею ухвалою від 22 серпня 2025 року справу передано на розгляд за підсудністю до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області. 21 листопада 2025 року Самарівським міськрайонним судом Дніпропетровської області отримано відповідь № 2032105 щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери, з якої встановлено зняття [PERSON] з обліку як внутрішньо переміщеної особи. Постановленою суддею ухвалою від 21 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі. Справу постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Окрім іншого, встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позов. 21 листопада 2025 року, з огляду на зареєстроване місце проживання відповідача на тимчасово окупованій території України, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128, ч. 10 ст. 187 ЦПК України на вебпорталі «Судова влада України» опубліковане відповідне оголошення про розгляд цієї цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, а тому відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи. Станом на 22 грудня 2025 року відзиву на позов, будь-яких заяв та клопотань від відповідача до суду не надходило. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом установлено, що 18 лютого 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено Кредитний договір (оферти) № 18.02.2025-100001206. Відповідно до умов Договору Позичальнику надано кредит у розмірі 10 000,00 грн, строком на 140 днів, дата повернення кредиту 07 липня 2025 року. Процентна ставка незмінна фіксована у розмірі 1% за 1 день користування кредитом. Комісія, пов`язана з наданням кредиту 15% від суми кредиту та дорівнює 1 500,00 грн. Неустойка 100,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до п. 4.1. Договору Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування Позичальнику коштів у рахунок кредиту: банківський рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4441-11ХХ-ХХХХ-1227 /а.с.22-38/. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши Позичальникові кредитні кошти у вищевказаному розмірі, що підтверджується копією листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. № 105-0408 від 04 серпня 2025 року про перерахування 18 лютого 2025 року о 13:21:22 коштів у сумі 10 000,00 грн на платіжну картку [NUMBER] , призначення платежу: видача за договором кредиту № 18.02.2025-100001206 /а.с.10/. У порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, допустила прострочення повернення кредиту, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості. Внаслідок порушення відповідачем зобов`язань зі своєчасного погашення заборгованості за кредитом, станом на 07 липня 2025 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 28 346,01 грн, що складається з: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 10 000,00 грн; заборгованості по процентам у розмірі 12 600,00 грн; заборгованості по комісії в розмірі 746,01 грн; заборгованості по неустойці в розмірі 5 000,00 грн /а.с.13/. Проценти нараховані за період з 18 лютого 2025 року по 07 липня 2025 року. Отже, відповідачем порушені умови договору щодо своєчасного погашення заборгованості та сплати обумовлених договором платежів. Вирішуючи спір, суд ураховує такі положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у відповідності до умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як установлено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною 1 статті 1050 ЦК України установлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, враховуючи встановлені судом обставини, суд, перевіривши розрахунок відсотків вимогам арифметичної вірності та положенням договору, строку кредитування, висновує, що позивачем за допомогою належних та допустимих доказів доведений факт невиконання відповідачем прийнятих на себе, відповідно до положень умов указаного Кредитного договору, зобов`язань перед позивачем, внаслідок чого наявні підстави для стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту та несплаченим відсоткам. Проте, з огляду на надані суду матеріали, суд висновує, що не є правомірною вимога позивача про стягнення з відповідача комісії виходячи з такого. Так, положенням п.7 вищевказаного Кредитного договору передбачена сплата клієнтом (відповідачем) комісії за надання кредиту 1 500,00 грн. З довідки-розрахунку заборгованості, наданої позивачем, убачається, що позивачем до загальної заборгованості відповідача за Кредитним договором також включена додаткова комісія за надання кредиту в розмірі 746,01 грн. Однак, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. У цій справі комісійна винагорода за надання кредиту відповідає загальним зобов`язанням кредитної установи та звичайній її діяльності, є обставиною укладення кредитного договору, оскільки без надання кредиту договір не вважався б укладеним з огляду на ст. 1046 ЦК України. З позовної заяви та наданих до неї документів не вбачається інших сум, включених до складу комісії, ніж за надання кредиту. Внаслідок викладеного, наявні підстави для відмови у позові в частині стягнення з відповідача заборгованості за комісією. Також не є правомірною вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки за прострочення строку зобов`язання у розмірі 5 000,00 грн, нарахованої за Кредитним договором, укладеним 18 лютого 2025 року. Так, умовами Кредитного договору встановлено, що неустойка 100,00 грн нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Розмір процентів відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України становить 365% річних, які нараховуються від простроченої Позичальником суми (база розрахунку). Максимальний розмір процентів відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України встановлюється законом. При цьому, нарахування неустойки за своїм змістом є мірою відповідальності позичальника, що відповідає положенню ст. 549 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. За ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.. В той же час, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного,надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування уразі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (не виконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Обґрунтовуючи нарахування пені позивач зазначає, що Кредитний договір укладено після 24 січня 2024 року (дата набрання чинності Законом України № 3498-IX від 22 листопада 2023 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг»), з якої відновлено право кредитодавців на нарахування пені (штрафу) за договорами споживчого кредиту, укладеними після цієї дати. Вказує, що Закон України «Про споживче кредитування» є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини саме у сфері споживчого кредитування й спеціальні норми вказаного Закону мають перевагу у випадку колізії з загальними нормами, викладеними у ЦК України. Наголошує, що редакція Закону № 3498-IX прямо дозволяє кредиторам застосовувати пеню, а пункт 18 Прикінцевих положень ЦК України стосується зобов`язань за договорами, що існували до початку або на момент запровадження воєнного стану (24 лютого 2022 року) та не передбачають автоматичного заборонного режиму для нових договорів, які укладаються під час дії воєнного стану з урахуванням оновленого законодавчого середовища. Оцінюючи посилання представника позивача на пріоритет статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції після набрання чинності Законом № 3498-IX від 22 листопада 2023 року) відносно пункту 18 Прикінцевих положень ЦК України щодо договорів кредиту, укладених після 24 січня 2024 року суд висновує, що такі посилання спростовуються положеннями ч. 2 ст. 66 Закону України «Про правотворчу діяльність», відповідно до якої у разі виявлення колізії між кодексом і первинним законом пріоритет у застосуванні має норма права, що міститься у кодексі, якщо інше не передбачено таким кодексом. Зміни до пункту 18 Прикінцевих положень ЦК України Законом № 3498-IX від 22 листопада 2023 року внесені не були, не конкретизували можливість незастосування вказаного положення до договорів, укладених після воєнного стану. Крім того, положення пункту 18 Прикінцевих положень ЦК України встановлюють не скасування норми про відповідальність за порушення зобов`язання, а тимчасову, визначену у часі та пов`язану з настанням події, заборону щодо наслідків невиконання певних цивільних зобов`язань. Таким чином, приймаючи до уваги, що неустойка в сумі 5 000,00 грн за Кредитним договором нарахована відповідачеві за невиконання зобов`язання з повернення кредиту та відсотків у період дії в Україні воєнного стану, а в силу положень пункту 18 Прикінцевих положень ЦК України позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, позов у частині стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за Кредитним договором задоволенню не підлягає. Таким чином, суд висновує, що позов підлягає задоволенню частково на суму 22 600,00 грн, з якої 10 000,00 грн основного боргу та 12 600,00 грн нарахованих процентів. У решті позову належить відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов висновку про задоволення позовних вимог частково, на 79,72% (задоволено 22 600,00 грн з заявлених 28 346,01 грн), судовий збір сплачено позивачем у розмірі 2 422,40 грн, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 931,13 грн. У решті судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial