Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

В квітні 2025 року через систему «Електронний суд» на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплачених сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що позивач має стаж роботи у шахтах Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» понад 35 років.З 15.12.2021 року позивача було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. На час звільнення позивача на ДП «СхідГЗК» діяв колективний договір в редакції, прийнятій на конференції трудового колективу ДП «СхідГЗК» 06.04.2018 року на 2018-2019 роки, оскільки у 2020 та 2021 роках конференція трудового колективу з прийняття нового колективного договору на ДП «СхідГЗК» не проводилася. У день звільнення позивачем було подано заяву про виплату одноразової грошової допомоги згідно «Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію», введеного в дію наказом ДП «СхідГЗК» №391 від 06.07.2018 року, яке було діючим на день звільнення позивача. Дану грошову допомогу в передбачений Положенням термін позивачу виплачено не було. У відповідь на його усне звернення у січні 2022 року до керівництва Смолінської шахти, що є структурним підрозділом відповідача, позивачу було повідомлено, що допомогу буде виплачено найближчим часом. З початком повномасштабного вторгнення рф на територію України з 24.02.2022 року на ДП «СхідГЗК» почалися фінансові труднощі, заробітну плату працівникам виплачували із значними затримками, виникла заборгованість по виплаті заробітної плати, ЄСВ тощо. На усні звернення позивача до керівництва Смолінської шахти його було повідомлено про те, що виплату належної йому одноразової допомоги буде проведено пізніше, після стабілізації фінансової ситуації на підприємстві. Позивач в останні перед звільненням роки працював на керівних посадах на Смолінській шахті, тому з розумінням поставився до ситуації. Станом на останній квартал 2024 року заробітна плата на Смолінській та Новокостянтинівській шахтах ДП «СхідГЗК» виплачувалась без затримок, було виплачено заборгованість по заробітній платі перед працівниками за попередні місяці. Відповідач продовжує здійснювати господарську діяльність, здійснює державні закупівлі на значні кошти, з чим можна ознайомитися зокрема на сайті за посиланням https://vostgok.com.ua/tenderi, оголошує набір персоналу за актуальними вакансіями, з яким можна ознайомитися зокрема на сайті за посиланням https://vostgok.com.ua/node/1477. Вищезазначене, на думку позивача, свідчить про стабілізацію фінансового стану відповідача. Виплату одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію йому виплачено так і не було. З цього приводу позивач звернувся до відповідача із заявою від 03.03.2025 з вимогою провести виплату йому одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію. У відповідь на заяву позивач отримав листа відповідача від 19.03.2025 №15-10/1788, яким йому фактично відмовлено у виплаті одноразової допомоги у зв`язку з тим, що «01.04.2022 року наказам по підприємству №87, з урахуванням ст.11 Закону України від 13.03.2022 №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зупинена дія окремих положень Колективного договору ДП «СхідГЗК», Пунктом 23 Додатку 1 до наказу від 104.2022 №87 зупинена дія п.5.15 Колективного договору, за яким передбачена виплата одноразової допомоги за багаторічну працю на підприємстві і великий трудовий внесок, при розірванні трудового договору за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Крім того, Колективним договором на 2024-2025 рік дана виплата не передбачена. Тому відповідач відмовив позивачу у виплаті належних йому сум одноразової допомоги не по причині складного фінансового становища, а через те, що вважає, що зупинення ним з 01.04.2022 року окремих положень Колективного договору ДП «СхідГЗК» є законною підставою для невиплати позивачу вищезазначеної допомоги. Позивач не погоджується з відмовою відповідача виплатити йому суми одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК», вважає такі дії відповідача, як колишнього роботодавця, протиправними, та вважає, що має право на отримання зазначеної допомоги. Станом на 15.12.2021 (день звільнення позивача) на ДП «СхідГЗК» діяло Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку із виходом на пенсію, введене в дію наказом по підприємству від 06.07.2018 №391. Дане положення передбачає право працівників на виплату їм підприємством одноразової грошової допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків для працівників (п`яти посадових окладів для керівників, професіоналів тощо) в разі виконання працівником певних умов. Відповідно до п.1.2 Положення, воно є невід`ємною частиною Колективного договору ДП «СхідГЗК». Дія цього Положення поширюється на всіх штатних працівників підприємства та на штатних працівників профспілкового комітету підприємства (п.1.3 Положення). На виконання норми п.2.4. Положення позивачем 15.12.2021 було подано заяву на ім`я голови комісії ДП «СхідГЗК» з визначення права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Дану заяву уповноваженим працівником Смолінської шахти з супровідним листом від 16.12.2021 року №17-35/3999 разом з іншими необхідними документами було направлено відповідачу. Відповідно до п.2.6 Положення, комісія підприємства за результатами роботи з урахуванням сумлінного ставлення працівника до праці складає протягом 10 робочих днів з дня отримання заяви протокол про виплату допомоги та її розмір або відмову у виплаті одноразової допомоги. На момент звільнення позивача 15.12.2021 року, та написання ним заяви про виплату одноразової допомоги цього ж дня, Положення було діючим, підприємство працювало, кошти на підприємстві для виплати одноразової допомоги були. Позивач, звільняючись з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію, мав цілком правомірні очікування щодо отримання зазначеної допомоги. Відповідно до п.2.9 Положення, виплата грошової допомоги працівнику підприємства, звільненому за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, розпочинається при звільненні та продовжується після його звільнення протягом наступних трьох місяців. Тобто відповідач мав виплатити в повному обсязі грошову допомогу позивачу до 14.03.2022 року. Але відповідач своїми діями порушив вимоги п.п.2.6, 2.7, 2.9 Положення, норми якого діяли на момент виникнення спірних правовідносин. Крім того, згідно п.2.2 Положення, сума одноразової грошової допомоги встановлюється в розмірі п`яти посадових окладів для керівників, професіоналів, фахівців тощо. Згідно довідки Смолінської шахти ДП «СхідГЗК» від 06.03.2025 року №18-30/260, посадовий оклад позивача становив 30840,00 грн. Отже сума одноразової грошової допомоги становить 154200 грн з розрахунку: 30840,00 грн х 5. На думку позивача, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При звільненні позивача повний розрахунок з ним відповідачем проведено не було, що є тривалим правопорушенням. Крім того, зазначив, що до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Водночас, вважає, що варто враховувати правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Тобто дія частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX) поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності. Так, у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX) лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності (набрало законної сили 20.09.2023 на підставі постанови ВП ВС, якою це рішення залишено без змін). Аналогічний підхід щодо застосування приписів статті 233 Кодексу законів про працю України застосовано Верховним Судом у постановах від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23, від 07.10.2024 у справі № 500/7802/23 та від 31.10.2024 у справі № 500/7140/23. Таким чином, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду з даним позовом позивач вважає, що не пропустив. Період затримки виплати належної позивачу одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію становить з 15.03.2022 року по 10.04.2025 року - 802 робочих днів. Виходячи з принципу пропорційності та справедливості, враховуючи висновки, вкладені у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 6 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, позивач вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.03.2022 року по 14.09.2022 року включно (в межах строку за 6 місяців) в розмірі 202154,04 грн з такого розрахунку: -згідно довідки Смолінської шахти ДП «СхідГЗК» від 06.03.2025 року №18-30/260 середньоденна заробітна плата позивача становить 1531,47 грн; -кількість робочих днів у період з 15.03.2022 року по 14.09.2022 року становить 132 робочих дні; -середній заробіток за час затримки розрахунку одноразової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільнені з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію становить: 1531,47 грн х 132 робочих днів = 202154,04 грн. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить стягнути з відповідача на свою користь одноразову грошову допомогу за багаторічну сумлінну працю при звільнені з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 154200,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку одноразової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію за період з 15.03.2022 року по 14.09.2022 року у розмірі 202154,04 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2850,83 грн. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року по справі відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторони в передбачений ч. 7 ст. 279 ЦПК України строк не звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 22 квітня 2025 року до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від ДП «Схід ГЗК» надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що позивач був звільнений за власним бажання у зв`язку з виходом на пенсію. При звільнені йому були виплачені всі кошти. Із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся 10.04.2025 року, тобто поза межами тримісячного строку з дня, коли ДП «СхідГЗК» фактично розрахувалось з ним. Таким чином, відповідач просить відмовити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15.03.2022 року по 14.09.2022 року у розмірі 202154,04 грн та в частині стягнення грошової допомоги у розмірі 154200,00 грн. 22 квітня 2025 року від представника позивача [PERSON] , адвоката Неверчака Є.Б. надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. Позивач не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву з наступних підстав. На думку позивача, відповідач суперечить сам собі, коли спочатку зазначає, що позивачу при звільненні було виплачено всі кошти, а потім вказує, що він дізнався про порушення свого права в день звільнення. Крім того, відповідач погоджується, що до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому виплати, при цьому посилаючись на тримісячний термін. Крім того, представник відповідача вважає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При звільненні позивача повний розрахунок з ним відповідачем проведено не було, що є тривалим правопорушенням. Таким чином, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду з даним позовом позивач не пропустив. Виходячи з принципу пропорційності та справедливості, позивач вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.03.2022 року по 14.09.2022 року включно (в межах строку за 6 місяців). 14 травня 2025 року від ДП «СхідГЗК» на адресу суду надійшли письмові пояснення, в яких вони звертають увагу суду, що до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Крім того, відповідач вважає, що вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав. Відповідач не погоджується з розміром нарахованої позивачем суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з посиланням на те, що до тривалих правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, як вважає відповідач, має бути застосована редакція ст.117 КЗпП України, чинна на момент розгляду справи, а не редакція, що була чинною до 19.07.2022 року. 23 травня 2025 року від представника позивача [PERSON] , адвоката Неверчака Є.Б. до суду надійшли заперечення в яких останній наполягає на задоволенні позовних вимог. Крім того зазначає, що станом на 15.12.2021 (день звільнення позивача) на ДП «СхідГЗК» діяло Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку із виходом на пенсію, введене в дію наказом по підприємству від 06.07.2018 №391. Дане положення передбачає право працівників на виплату їм підприємством одноразової грошової допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків для працівників (п`яти посадових окладів для керівників, професіоналів тощо) в разі виконання працівником певних умов. Відповідно до п. 2.9 Положення, виплата грошової допомоги працівнику підприємства, звільненому за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, розпочинається при звільненні та продовжується після його звільнення протягом наступних трьох місяців. Отже, неотримання суми одноразової допомоги позивачем не могло вважатися порушенням в день його звільнення. Визначення терміну «триваюче правопорушення» надано у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №242/924/17, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.09.2022 у справі №140/1770/19. Відповідно до позиції Верховного Суду у справі №242/924/17, «триваюче» правопорушення це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Невиплата суми одноразової допомоги позивачу вважається триваючим правопорушенням. Відмову в її виплаті позивач вперше отримав листом відповідача від 19.03.2025 №15-10/1788. Навіть у новій редакції статті 233 КЗпП передбачено, що відлік строку на звернення до суду у справах про виплату всіх належних працівникові сум починається з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Крім того, позивач наполягає, що дія статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ) поширюється лише на ті правовідносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності. Тому, вважає доводи відповідача безпідставними. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до трудової книжки, виданої на ім`я позивача [PERSON] , останній дійсно з 03.11.1986 року по 15.12.2021 року працював на різних посадах на шахті «Смолінська» Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат». 15.12.2021 року позивача звільнено з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України. /а.с.20-25/ Наказом генерального директора ДП "СхідГЗК" №391 від 06.07.2018 року було введено в дію з 06.07.2018 року «Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за довгорічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію» /а.с.26-29/ У відповідності до п.п. 2.2, 2.4. «Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію» сума одноразової грошової допомоги для керівників встановлюється в розмірі 5 посадових окладів. Для отримання одноразової грошової допомоги працівник підприємства повинен подати на ім`я генерального директора підприємства письмову заяву встановленої форми. Згідно з п.1.2 Положення є невід`ємною частиною Колективного договору ДП "СхідГЗК". Відповідно до супровідного листа від 16.12.2021 року уповноваженим працівником Смолінської шахти ДП «СхідГЗК» на ім`я в.о. генерального директора ДП «СхідГЗК» з визначення права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію було направлено всі необхідні документи позивача для розгляду комісією питання з визначення його права на виплату допомоги позивачу [PERSON] на 5 аркушах /а.с.30/. Відповідно до письмової відповіді ДП «СхідГЗК» №15-10/1788 від 19.03.2025 року на заяву [PERSON] від 03.03.2025 року встановлено, що з 01.04.2022 року наказом по підприємству №87 зупинена дія окремих положень Колективного договору ДП «СхідГЗК». Пунктом 23 Додатку 1 до наказу від 01.04.2022 року №87 зупинена дія п.5.15 Колективного договору, за яким передбачена виплата одноразової допомоги за багаторічну працю на підприємстві і великий трудовий внесок, при розірванні трудового договору за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Крім того, Колективним договором на 2024-2025 рік дана виплата не передбачена (а.с.31). Згідно довідки ДП «СхідГЗК» № 18-30/260 від 06.03.2025 року середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 32160,87 грн, а посадовий оклад [PERSON] складає 30840,00 грн. (зворот.а.с.30). Сторони не оспорюють той факт, що позивачу так і не була виплачена одноразова грошова допомога за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «Схід ГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію. Листом від 19.03.2025 року ДП «СхідГЗК», розглянувши заяву позивача [PERSON] від 03.03.2025 року і останньому було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги за багаторічну працю на підприємстві (а.с.31). Згідно зіст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Так, відповідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Згідно із статтею 2 того ж Закону колективний договір укладається на підприємстві, в установі, організації, а також з фізичною особою, яка використовує найману працю. Аналогічні положення містяться у статті 11 КЗпП України, а також статті 65 Господарського кодексу України. Відповідно до статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Статтею 17 КЗпП України та статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що колективний договір набирає чинності з дня його підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у ньому. Після закінчення строку чинності колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором. Колективний договір зберігає чинність у разі зміни складу, структури, найменування роботодавця, від імені якого укладено цей договір. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Згідно із ч.1 ст.47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Згідно з п.2.9 «Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за довгорічну сумлінну працю при звільненні з ДП «Схід ГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію» виплата одноразової грошової допомоги працівнику підприємства, звільненому за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, розпочинається при звільненні та продовжується після його звільнення протягом наступних трьох місяців (а.с.25-28). Проаналізувавши зазначені норми, суд приходить до висновку, що одноразова грошова допомога за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію та всі інші суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Щодо посилання відповідача, як на підставу відмови у виплаті одноразової грошової допомоги в розмірі 5 посадових окладів у зв`язку з виходом на пенсію на те, що ним внутрішнім наказом по підприємству від 01.04.2022 року № 87 було зупинено дію окремих положень Колективного договору, а саме Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію на, то це є прямим порушенням правового принципу незворотності дії нормативно-правового акту в часі, який був відображений в Рішенні Конституційного суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп та передбачає, що закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Відповідно ч.2 ст.233 КЗпП із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до ч.1 ст.123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] звернувся 11.04.2025 року, тобто в тримісячний строк з дня, коли Державне підприємство «Схід ГЗК» повідомило про відмову у виплаті належних йому при звільнені сум листом від 19.03.2025 року. Таким чином, тримісячний строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем не порушений. Крім того, на момент звільнення позивача, а саме до 15.12.2021 р. КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Водночас варто враховувати правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Тобто дія частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX) поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності. Так, у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX) лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності (набрало законної сили 20.09.2023 на підставі постанови ВП ВС, якою це рішення залишено без змін). Аналогічний підхід щодо застосування приписів статті 233 Кодексу законів про працю України застосовано Верховним Судом у постановах від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23, від 07.10.2024 у справі № 500/7802/23 та від 31.10.2024 у справі № 500/7140/23. Доводи представника відповідача, викладені у відзиву та письмових поясненнях та інші доводи щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, не приймаються до уваги, оскільки спростовуються наведеними вище висновками суду. Враховуючи вищевикладені обставини, а також те, що позивач звернувся до суду в строк, визначений ст.233 КЗпП України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю підлягають задоволенню. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача одноразову грошову допомогу за багаторічну сумлінну працю при звільнені з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 5 посадових окладів, що становить 154 200 грн (30840,00 грн х 5). Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію за період 15.03.2022 року по 14.09.2022 року у розмірі 202154,04 грн суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 3 липня 2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відповідач заперечує проти позовних вимог та стверджує у письмових поясненнях, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до структури заробітної плати, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку, нарахованого на вихідну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію. Згідно Постанови Верховного Суду у справі №804/871/16 від 27.08.2020 року одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення. Проте, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. В даному рішенні суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 154200,00 грн, оскільки позивачем доведено факт того, що мало місце порушення законодавства про працю та у нього виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.03.2022 року (наступний день після закінчення тримісячного строку, передбаченого п.2.9.Положення для виплати одноразової грошової допомоги) по 14.09.2022 року (в межах строку 6 місяців, визначених ч.1 ст.117 КЗпП України). Таким чином, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію, з урахуванням обмежень, визначених ст.117 КЗпП України, за 132 робочих дні (за шестимісячний період з 15.03.2022 року по 14.09.2022 року). Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Пунктом 8 даного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із наданої позивачем довідки №18-30/260 від 06.03.2025 року (зворот. а.с.30) вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 1531,47 грн. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку одноразової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію складає 202154,04 грн за період з 15.03.2022 року по 14.09.2022 року, що обмежується шестимісячним строком, визначеним статтею 117 КЗпП України, та складає 132 робочих дні (1531,47 грн/день х 132 робочих днів = 202154,04 грн). Встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд приходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню з ДП «СхідГЗК» на користь [PERSON] , суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-62цс18) та зазначені у ній критерії, які слід враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України. Так, розмір одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом позивача на пенсію складає 154200,00 грн. Позивачем визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 202154,04 гривень, що перевищує суму заборгованості та є очевидно непропорційним наслідкам правопорушення, несправедливим щодо роботодавця та порушує принцип співмірності, відтак суд вбачає можливим зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з ДП «СхідГЗК» на користь [PERSON] , і визначає такий в розмірі 80 000 гривень, вважає, що такий розмір середнього заробітку є співмірним розміру невиплаченої суми, справедливим до роботодавця і таким, що відповідає обставинам даної справи. Таким чином, дослідивши наявні у справі докази та на підставі наведеного вище аналізу норм діючого трудового законодавства, суд робить висновок про те, що позовні вимоги підлягають часковому задоволенню на загальну суму 234200 грн., яка складається із одноразової грошової допомогу за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 154200,00 гривень та середнього заробітку за час затримки розрахунку зазначеної одноразової грошової допомоги в розмірі 80 000 гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку слід відмовити. Згідно п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial