Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, мотивуючи позовні вимоги тим, що «21.11.2010 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . У даному шлюбі [INFO] у сторін народилася дитина [PERSON] . Спільне життя у сторін не склалося, тому заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області у справі № 128/2166/13-ц від 02.07.2013 було розірвано шлюб. 30.06.2015 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Однак 28.11.2017 даний шлюб було розірвано. До 2018 року [PERSON] в добровільному порядку утримував неповнолітнього сина [PERSON] , однак з 2018 року фактично припинив виконувати свій батьківський обов?язок. Судовим наказом Вінницького районного суду Вінницької області у справі № 128/656/18 від 03.04.2018 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 19.03.2018 і до досягнення дитиною повноліття. На виконання вищевказаного судового наказу виконавцем Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Федоринським С.П. 09.07.2018 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56687180. 15.12.2022 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. З червня 2024 року з [PERSON] стягнення щомісячно у примусовому порядку аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , було припинено. 01.04.2025 на адвокатський запит від 18.03.2025 з Вінницького ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області ЦМУ (м. Київ) надано відповідь, в якій, серед іншого, зазначено таке: «Згідно з даними АСВП станом на 01.04.2025 у відділі на виконанні перебуває виконавче провадження №56687180 відносно [PERSON] щодо виконання судового наказу №128/656/18, виданого 15.06.2018 Вінницьким районним судом Вінницької області про: «Стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 19.03.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Боржник [PERSON] проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] . Державним виконавцем відділу 03.02.2025 до військової частини [NUMBER] направлено постанову про звернення стягнення на заробітку плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. У зв?язку з відсутністю інформації про доходи боржника військовою частиною [NUMBER] нараховано заборгованість по аліментах за період 01.06.2024 до 31.12.2024, яка становить 131 093,76 грн. Державним виконавцем відділу зроблено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів відносно боржника [PERSON] за період з 01.06.2024 до 31.02.2025 (на підставі розрахунку військової частини [NUMBER] та звіту). Заборгованість по аліментах станом на 31.03.2025 становить 92 437,20 грн. Відповідно до наданого державним виконавцем розрахунку, заборгованість у [PERSON] виникла з 01.06.2024 до 27.02.2025. [PERSON] вважає, що у зв?язку із простроченням зі сплати аліментів з [PERSON] на її користь в порядку статті 196 Сімейного кодексу України слід стягнути пеню за вищевказаний період заборгованості. Пеня за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: p = (A1 x 1% x Q1) + (A2 x 1% x Q2) + (An x 1% x Qn), де: р загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; Al нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; А2 нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2 кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; Аn нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов?язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця. Пеня за прострочення сплати аліментів обраховується таким чином: червень 2024 року: нарахована сума аліментів 6 218,22 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн * пеня (1 %) * 30 днів = 1 865,47 грн сума неустойки (пені); липень 2024 року: нарахована сума аліментів 12 921,89 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн * пеня (1 %) * 31 день = 4005,78 грн сума неустойки (пені); серпень 2024 року: нарахована сума аліментів 29019,62 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн * пеня (1 %) * 31 день = 8996,08 грн сума неустойки (пені); вересень 2024 року: нарахована сума аліментів 31 860,34 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн * пеня (1%) * 30 днів = 9 558,10 грн сума неустойки (пені); жовтень 2024 року: нарахована сума аліментів 23 612,76 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн * пеня (1 %) * 31 день = 7 319,96 грн сума неустойки (пені); листопад 2024 року: нарахована сума аліментів 6 860,34 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн. * пеня (1%) * 30 днів = 2 058,11 грн сума неустойки (пені); грудень 2024 року: нарахована сума аліментів 20 600,59 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн. * пеня (1%) * 31 день = 6 386,19 грн сума неустойки (пені); січень 2025 року: нарахована сума аліментів 6 890,91 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн * пеня (1 %) * 31 день = 2 136,19 грн сума неустойки (пені); лютий 2025 року: нарахована сума аліментів 31 765,64 грн, сплачена сума аліментів 13 781,83 грн (31 765,64 13 781,83 = 17 983,81) * пеня (1%) * 28 днів = 5 035,47 грн сума неустойки (пені). За березень 2025 року позивачем неустойка (пеня) не нараховується, адже згідно з розрахунком заборгованості по сплаті аліментів №68/04 від 31.03.2025, нарахована сума аліментів становить 0,00 грн, а сплачена сума аліментів становить 63 531,29 грн. Відтак, сума неустойки (пені), що підлягає стягненню з відповідача за період з 01.06.2024 до 27.02.2025, становить 47 361,35 грн. Чинне законодавство України не передбачає заборони нараховувати та стягувати пеню за прострочення сплати аліментів у період воєнного стану. Враховуючи, що відповідач допустив прострочення сплати аліментів на утримання сина, беручи до уваги, що сума неустойки (пені) значно менша суми заборгованості за цим зобов?язанням, за період з 01.06.2024 до 27.02.2025 становить 47 361,35 грн, вважає, що розмір пені, заявлений до стягнення відповідає статті 196 СК України та є правомірним. Тому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання сина [PERSON] за період з 01.06.2024 до 27.03.2025 в розмірі 47 361,35 грн, а також вирішити питання розподілу судових витрат». Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2025, головуючим суддею з розгляду даної справи визначено суддю Фанду О.А. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 26.05.2025 відкрив провадження у даній справі та призначив судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. На підставі розпорядження керівника апарату Вінницького районного суду Вінницької області щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи №162/25 від 14.07.2025 головуючий суддя Вінницького районного суду Вінницької області Фанда О.А., відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2025, у цивільній справі № 128/1831/25 замінена на головуючого суддю Вінницького районного суду Вінницької області Карпінську Ю.Ф. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 18.07.2025 прийняв до провадження цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та повторно призначив судовий розгляд справи по суті. Судовий розгляд відкладався з поважних причин. 13.11.2025 представник відповідача [PERSON] адвокат Шевчук Н.М. подала відзив на позовну заяву. 18.11.2025 представник позивача [PERSON] адвокат Піпко А.М. подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що відзив на позовну заяву від 13.11.2025 з доданими документами слід повернути представнику відповідача без розгляду, оскільки його не подано у встановлений строк. Посилання представника відповідача на те, що відповідач проходить військову службу жодним чином не виправдовує тривалу бездіяльність представника відповідача адвоката Шевчук Н.М., яка, маючи повноваження на представництво відповідача ще з 23.06.2025, аж до 13.11.2025 тривалий час не здійснювала передбачені законом заходи на захист прав свого клієнта, відтак без поважних причин не подала відзив на позовну заяву у встановлений судом строк. У судове засідання 22.12.2025 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись судом в установленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] адвокат Піпко А.М. попередньо подав до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити за відсутності учасників справи та ухвалити заочне рішення. Представник відповідача [PERSON] адвокат Шевчук Н.М. попередньо подала до суду клопотання, у якому просить провести розгляд справи без участі відповідача та його представника, проти задоволення позовних вимог заперечують у повному обсязі. У частині третій статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 22.12.2025 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Оглянувши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом установлено, що 21.11.2010 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.11.2010 (а.с. 8 зі звороту). Від шлюбу сторони у справі мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.04.2012 (а.с. 9). Вінницький районний суд Вінницької області заочним рішенням від 02.07.2013 розірвав шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією такого рішення (а.с. 9 зі звороту 10). У зв`язку із укладенням шлюбу 30.06.2015 [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30.06.2015 (а.с. 10 зі звороту). Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 28.11.2017, [PERSON] та [PERSON] 28.11.2017 розірвали шлюб (а.с. 11). Вінницький районний суд Вінницької області судовим наказом від 03.04.2018 (справа №128/656/18) вирішив «стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі частки зі всіх видів його заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 19.03.2018 і до досягнення дитиною повноліття», що підтверджується копією судового наказу (а.с. 11 зі звороту 12). У зв`язку із укладенням шлюбу 15.12.2022 [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.12.2022 (а.с. 12 зі звороту). Відповідно до копії відповіді від 01.04.2025 на адвокатський запит адвоката Піпка А.М., Згідно з даними АСВП станом на 01.04.2025 у Вінницькому відділі державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на виконанні перебуває виконавче провадження №56687180 відносно [PERSON] щодо виконання судового наказу №128/656/18, виданого 15.06.2018 Вінницьким районним судом Вінницької області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 19.03.2018 і до досягнення дитиною повноліття; боржник [PERSON] проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] ; державним виконавцем відділу 03.02.2025 до військової частини [NUMBER] направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника; у зв?язку з відсутністю інформації про доходи боржника військовою частиною [NUMBER] нараховано заборгованість по аліментах за період з 01.06.2024 до 31.12.2024, яка становить 131 093,76 грн; до відділу на депозитний рахунок надійшли кошти з військової частини [NUMBER] : 26.02.2025 в сумі 13 781,83 грн, 20.03.2025 в сумі 13 531,29 грн, 24.03.2025 в сумі 50 000,00 грн на загальну суму 77 313,12 грн, дані кошти перераховано стягувачу [PERSON] ; державним виконавцем відділу зроблено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів відносно боржника [PERSON] за період з 01.06.2024 до 31.02.2025 (на підставі розрахунку військової частини [NUMBER] та звіту); заборгованість по аліментах станом на 31.03.2025 становить 92 437,20 грн, що підтверджується копією відповіді Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 01.04.2025, наданої на запит адвоката Піпка А.М. (а.с. 13 зі звороту 14). З копії розрахунку заборгованості по сплаті аліментів Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №68/04 від 31.03.2025 убачається, що заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів за виконавчим листом №128/565/18 за період з 01.06.2024 до 31.03.2025 складає 92 437,19 грн (а.с. 18 зі звороту 19). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно зі ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення статті восьмої СК України та частини першої статті дев`ятої ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України). Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). В абзаці першому частини першої статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (частина друга статті 196 СК України). Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2019 (справа № 333/6020/16-ц) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02.11.2016 (справа № 6-1554цс16), від 16.03.2016 (справа № 6-2589цс15), від 03.02.2016 (справа № 6-1477цс15) та від 16.03.2016 (справа № 6-300цс16), і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.12.2020 (справа № 661/905/19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Установлено, що Вінницький районний суд Вінницької області судовим наказом від 03.04.2018 (справа №128/656/18) вирішив «стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частки зі всіх видів його заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 19.03.2018 і до досягнення дитиною повноліття». З копії розрахунку заборгованості по сплаті аліментів Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №68/04 від 31.03.2025 убачається, що заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів за виконавчим листом №128/565/18 за період з 01.06.2024 до 31.03.2025 складає 92 437,19 грн. Для застосування зазначеної вище санкції (стягнення неустойки (пені)) до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У частині другій статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 по справі № 707/2882/19). У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю. У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 (справа №450/1686/17) та від 15.07.2019 (справа №235/499/17) зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). У частині першій статті 49 ЦПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, встановлюються судом. У статті 122 ЦПК України визначено, що строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Згідно з частинами сьомою, восьмою статті 128 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно зі ст. 123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. У статті 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, право на подання відзиву на позовну заяву може бути реалізовано відповідачем виключно у строк, встановлений судом для його подання, а процесуальним наслідком пропуску такого строку є втрата права на вчинення стороною відповідної процесуальної дії. Установлено, що Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 26.05.2025 визначив відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також роз`яснив, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 26.06.2025 представник відповідача [PERSON] адвокат Шевчук Н.М. подала до суду клопотання про ознайомлення із матеріалами справи. Тобто з 26.06.2025 представник відповідача [PERSON] адвокат Шевчук Н.М. мала можливість ознайомитися зі змістом позовних вимог та подати відзив на позовну заяву. Натомість відзив на позовну заяву стороною відповідача [PERSON] подано до суду лише 13.11.2025, тобто із значним пропуском встановленого судом строку. Згідно зі ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному зв`язку зі стадіями судового провадження і пов`язана з перебігом процесуальних строків. Процесуальний строк виступає одним з ключових елементів цивільно-процесуальної форми і в цілому направлений на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження цивільного процесу у визначених ЦПК України часових рамках. Зокрема, під процесуальними строками, з огляду на системний аналіз ЦПК України, розуміють встановлений законом та/або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства. Процесуальні строки, з поміж іншого, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків. Так, з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків. Питання щодо поновлення/продовження процесуального строку безпосередньо пов`язана з відповідним конкретним учасником справи, його процесуальним правом і обов`язком та спрямоване на реалізацією саме його суб`єктивних процесуальних прав (обов`язків). Слід зазначити, що вирішення питання щодо поновлення/продовження строку на вчинення процесуальних дій перебуває в межах дискреційних повноважень судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Можливість поновлення/продовження процесуальних строків виникає у тому разі, коли у передбачені строки виконати певному учаснику справи певні процесуальні дії є неможливим, оскільки саме у нього виникли обставини, які перешкоджають їх реалізації та суд має право поновити/продовжити строк, установлений відповідно законом або судом, за клопотанням конкретного відповідного учасника справи в разі його пропущення з поважних причин. У зв`язку з цим для суду має значення й строк, який минув з моменту закінчення строку, встановленого законом або судом до вчинення учасником справи процесуальної дії, стосовно якої заявлено клопотання. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 29.09.2022 (справа № 500/1912/22), застосовуючи процесуальні норми, потрібно уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, установлених законом. Представник відповідача [PERSON] адвокат Шевчук Н.М., подаючи відзив на позовну заяву із значним пропуском встановленого судом строку, до закінчення такого строку не подала заяву про продовження строку на подання відзиву та жодним чином не обґрунтувала наявність поважних причин, що призвели до пропуску такого строку. Крім того, згідно з п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України, до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Однак до поданого представником відповідача [PERSON] адвокатом Шевчук Н.М. відзиву на позовну заяву не долучено документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи, зокрема позивачу [PERSON] . За таких обставин суд не бере до уваги поданий представником відповідача [PERSON] адвокатом Шевчук Н.М. відзив на позовну заяву. Стороною відповідача не доведено відсутність винних дій [PERSON] , який зобов`язаний сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Так, у матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те, що платник аліментів [PERSON] вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, а виникнення заборгованості зі сплати аліментів було наслідком винних дій військової частини, у якій він проходить службу, та/або наявні інші обставини, що призвели до ситуації, за якої виникла заборгованість зі сплати аліментів. Відповідач [PERSON] , як платник аліментів, не довів, що ним було вжито всіх залежних від нього заходів для належного виконання зобов`язання та він є невинуватим у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні, оскільки саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Отже, наявні підстави для застосування санкції (стягнення неустойки (пені)) до платника аліментів [PERSON] . Суд погоджується із наведеним у позовній заяві розрахунком пені, що становить 47 361,35 грн та підлягає стягненню з відповідача [PERSON] за період з 01.06.2024 до 27.02.2025. У даному випадку пеня за прострочення сплати аліментів обрахована таким чином: червень 2024 року: нарахована сума аліментів 6 218,22 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн * пеня (1%) * 30 днів = 1 865,47 грн сума неустойки (пені); липень 2024 року: нарахована сума аліментів 12 921,89 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн * пеня (1%) * 31 день = 4 005,78 грн сума неустойки (пені); серпень 2024 року: нарахована сума аліментів 29 019,62 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн * пеня (1%) * 31 день = 8 996,08 грн сума неустойки (пені); вересень 2024 року: нарахована сума аліментів 31 860,34 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн * пеня (1%) * 30 днів = 9 558,10 грн сума неустойки (пені); жовтень 2024 року: нарахована сума аліментів 23 612,76 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн * пеня (1 %) * 31 день = 7 319,96 грн сума неустойки (пені); листопад 2024 року: нарахована сума аліментів 6 860,34 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн. * пеня (1%) * 30 днів = 2 058,11 грн сума неустойки (пені); грудень 2024 року: нарахована сума аліментів 20 600,59 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн. * пеня (1%) * 31 день = 6 386,19 грн сума неустойки (пені); січень 2025 року: нарахована сума аліментів 6 890,91 грн, сплачена сума аліментів 0,00 грн * пеня (1 %) * 31 день = 2 136,19 грн сума неустойки (пені); лютий 2025 року: нарахована сума аліментів 31 765,64 грн, сплачена сума аліментів 13 781,83 грн (31 765,64 13 781,83 = 17 983,81) * пеня (1%) * 28 днів = 5 035,47 грн сума неустойки (пені). Отже, оскільки долучені до позовної заяви докази підтверджують виникнення у [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів у період з 01.06.2024 до 27.02.2025, докази, що така заборгованість виникла не з вини відповідача, у матеріалах справи відсутні, наведений стороною позивача розрахунок пені за прострочення сплати аліментів є належним, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що слід задовольнити. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04). Оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат й вона не оплачувала судовим збором позовну заяву, в цій частині судові витрати на відповідача не покладаються (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13.07.2022, справа № 496/3134/19). У частині другій статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У статті 59 Конституції України закріплено право кожної людини на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до частин першої та третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 (справа № 379/1418/18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судом установлено, що 17.03.2025 між адвокатом Піпком А.М. та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги, в якому зазначено, що клієнт сплачує адвокату за надання правової допомоги гонорар в розмірі не менше 40 (сорок) відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за одну годину участі особи, яка надає правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. При визначені у договорі про надання адвокатських послуг форми гонорару у твердій (фіксованій) сумі вона є незмінною в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу (правова позиція Верховного Суду від 31.01.2022 у справі № 185/5421/21). В інших своїх постановах від 08.09.2021 у справі № 206/6537/19, від 06.10.2022 у справі № 824/294/21 Верховний Суд сформував правову позицію, за якою попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності. З акту №1 приймання-передачі наданих послуг від 16.05.2025 убачається, що за надання правової (правничої) допомоги за договором клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі в сумі 14 534,40 грн. На підтвердження обсягу наданої адвокатом Піпком А.М. правничої допомоги [PERSON] до позову долучено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з копією платіжної інструкції №0.0.4276586875.1 від 27.03.2025, [PERSON] перерахувала на користь [PERSON] кошти в сумі 14 534,40 грн. Верховний Суд у постанові від 13.03.2025 (справа № 275/150/22) вказав, що саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони. У даному випадку стороною відповідача не подано клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд,

Outcome: approved