Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати арешт з нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (майновий комплекс «Іванівський вино-консервний завод»). Заявлені позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що відповідно до протоколу №588628 від 26.05.2023 року проведення електронних торгів ДП «СЕТАМ» переможцем торгів нерухомого майна, а саме: комплекс будівель і споруд, площею 3464.4 кв.м. та земельна ділянка з кадастровим номером 5121855100:02:001:0007 площею 0.9710 га, адреса: [ADDRESS] (майновий комплекс «Іванівський вино-консервний завод») став учасник №3 ТОВ «Виробник України», тобто позивач. Відповідно до свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), серія та номер: 2-48, видане 28.03.2024 Суворовською державною нотаріальною конторою у місті Одеса, власником вищезазначеного майна на даний час є позивач. Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.03.2025 року, на вказане майно було накладено арешт: дата реєстрації в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 31.08.2010 р., номер запису обтяження 54328040, реєстраційний номер обтяження: 101194784, документ який поданий для державної реєстрації: ухвала Київського районного суду м. Одеси серія, та номер 2-5603/2010, суддя Бжассо Н.В., вид обтяження: арешт нерухомого майна, особа майно якої обтяжується: [PERSON] та предмет обтяження: цілісний майновий комплекс «Іванівський вино-консервний завод» МПП фірма «Одеса-Бласко» майновий комплекс «Іванівський вино-консервний завод». 05 липня 2010 року суддя Бжассо Н.В. Київського районного суду м. Одеси розглянувши заяву [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі № 2-5603/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу ухвалив накласти арешт на цілісний майновий комплекс «Іванівський вино-консервний завод», який належить (належав на момент розгляду справи) [PERSON] , 1947 року народження і розташований за адресою: [ADDRESS] . 04 жовтня 2010 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси по справі №2- 5603/2010 передано дану справу до Котовського міськрайонного суду Одеської області у зв`язку з порушенням правил підсудності. 25 листопада 2010 року Котовським міськрайонним судом Одеської області винесено рішення по справі № 2-2254/2010, яким позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу - задоволено частково. 31 березня 2011 року на виконання рішення Котовським міськрайонним судом Одеської області було видано виконавчий лист по справі №2-2254/2010. 07 травня 2025 року Подільським міськрайонним судом Одеської області зареєстровано заяву [PERSON] про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для подання до виконання виконавчого листа. Як вбачається з даної заяви, з метою встановлення обставин на якій стадії виконання знаходиться виконавче провадження [PERSON] , тільки 18.02.2025 року, [PERSON] направила письмове звернення до державної виконавчої служби з проханням повідомити про результати примусового виконання рішень щодо стягнення з [PERSON] коштів. У відповідь було повідомлено про те, що з даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень 30.06.2015 року виконавче провадження №30788432 щодо виконання виконавчого листа від 26.09.2011 року №2-2427 завершено на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» та передано до архіву, а згодом через 3 роки знищено відповідно до законодавства. Також [PERSON] повідомлено, що 30.06.2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану, проте лише 18.02.2025, [PERSON] звернулася до виконавчої служби, щоб дізнатися на якій стадії виконання знаходиться виконавче провадження, коли сплив строк пред`явлення виконавчого документу до виконання. З огляду на те, що право власності на майновий комплекс «Іванівський вино-консервний завод», який належав [PERSON] , виникло у ТОВ «Виробник України» на законних підставах, шляхом придбання зазначеного майна на електронних торгах, то арешт даного нерухомого майна накладеного згідно ухвали Київського районного суду м. Одеси від 05.07.2010 по справі № 2-5603/2010 порушує та обмежує право власності законного власника майна, оскільки унеможливлює повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися майном. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, на задоволені позову наполягав з підстав, вказаних у ньому. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до ст.128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення про його виклик у судове засідання на офіційному сайті Іванівського районного суду Одеської області, заяв та клопотань не надав, відзив не надіслав, про причини неявки не повідомив, тому суд визнає його неявку з неповажних причин та вважає за можливе провести підготовче засідання у його відсутність. Відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання не з`явилися, раніше від сторони відповідача надійшов до суду відзив на позов, згідно якого [PERSON] просила суд у задоволенні позову відмовити, також представник відповідача раніше надавав до суду заяву про проведення судового засідання у їх відсутність. Відповідно до змісту відзиву, відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає в повному обсязі, посилаючись на таке. По перше, позивач добровільно подавав заявку на придбання спірного майна з електронних торгів, тому повинен був добре усвідомлювати усі наслідки придбання арештованого майна. По-друге, 25 листопада 2010 року Котовським міськрайонний судом Одеської області винесено рішення у цивільній справі № 2-2254/2010, яким частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 218 000 грн., 38 420 грн. сума інфляції, 11114 грн. 12 коп. сума відсотків, а також понесені витрати у розмірі 1820 грн., а всього разом 269 354 грн. 12 коп. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18.02.2011 року апеляційна скарга [PERSON] була відхилена, рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25.11.2010 року залишено без змін. Рішення суду набрало чинності 18.02.2011 року, проте, боржник [PERSON] ухилявся від добровільного виконання покладених на нього зобов`язань. На виконання рішення Котовським міськрайонний судом Одеської області 31.03.2011 року було видано виконавчий лист № 2-2254/10. 04.01.2012 року начальником державної виконавчої служби Іванівського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 30788432. 27.07.2012 року за №12797160 реєстратором Одеської філії ДП «Інформаційний центр Міністерства юстиції України зареєстровано постанову державного виконавця Ковальчук І.В. ВДВС Іванівського РУТО про арешт майна боржника. 20.03.2014 року державним виконавцем державної виконавчої служби Роздільнянського МРУЮ Ковальчук І.В., з метою примусового виконання судового рішення складено акт опису та арешту майна, яке належить боржнику, а саме на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] (майновий комплекс «Іванівський вино-консервний завод»). Боржник [PERSON] є засновником МППФ «Одеса-Бласко» код 13892224. Нещодавно, в лютому цього року із телефонної розмови з представником особи, яка представляє нового власника, [PERSON] стало відомо, що будівля, яка була арештована в рахунок виконання боргу продана з електронних торгів платформи «Сетам» і представник нового власника зателефонував відповідачу з проханням зняти арешт, мотивуючи тим, що, начебто, відповідач мала отримати усі стягнуті судом кошти. Оскільки відповідач [PERSON] не отримала в рахунок стягнутого судом боргу жодної копійки, вважала, що виконавчий лист знаходиться на виконанні, з метою встановлення обставин на якій стадії виконання знаходиться зведене виконавче провадження № 33617984, стягувач [PERSON] 18.02.2025 року направила письмове звернення до державної виконавчої служби де перебувало на виконанні зведене виконавче провадження, з проханням повідомити про результати примусового виконання рішень щодо стягнення з [PERSON] коштів. 25.02.2025 року на вказану стягувачами електронну адресу надійшла відповідь від в.о. начальника відділу ДВС Роздільнянського МРГТУЮ в Одеській області Мірошнік О.А. № 2122/3875 про те, що за даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень 30.06.2015 року виконавче провадження № 30788592 щодо виконання виконавчого листа від 26.09.2011 року № 2-2427 завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та передано до архіву, а потім через 3 роки знищено. Аналогічна відповідь і щодо виконавчого провадження № 30788432 щодо виконання виконавчого листа від 31.03.2011 року № 2-2254/10. Також, у відповіді ДВС зазначено, що 30.06.2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. При цьому, слід вказати, що номери виконавчих проваджень у відповіді були переплутані, а номер зведеного виконавчого провадження № 33617984 взагалі не було вказано. Також відповідач [PERSON] надала до свого відзиву докази вжиття нею заходів щодо звернення до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, а також звернула увагу суду на той факт, що в справі відсутні докази щодо повного виконання рішення суду у справі № 2-2254/2010, яким частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на її користь боргу за договором позики у розмірі 218 000 грн., 38 420 грн. сума інфляції, 11114 грн. 12 коп. сума відсотків, а також понесені витрати у розмірі 1820 грн., а всього разом 269 354 грн. 12 коп., тому підстав для задоволення позову про скасування арешту зі спірного об`єкту нерухомого майна не має. Витрати на правову професійну (правничу) допомогу адвоката відповідача складають 10000,00 грн, що підтверджується копією квитанції. Представник третьої особи - відділу виконавчої служби у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак його неявка не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ч. 1 ст.\~19\~ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 26.05.2023 року відбулися торги з реалізації нерухомого майна (лот №527162) за допомогою системи електронних торгів арештованим майном Державним підприємством «СЕТАМ» (ЄДРПОУ: 39958500, адреса: 01001, м. Київ, Стрілецька, буд. 4-б). Згідно протоколу проведення електронного аукціону (торгів) №588628, наявного в матеріалах справи, арештоване нерухоме майно а саме: комплекс будівель і споруд площею 3464,4 кв.м. та земельна ділянка 0,9710 га з кадастровим номером 5121855100:02:001:0007 за адресою [ADDRESS] було виставлено на торги, переможець ТОВ «Виробник України». Відповідно до ст.\~61\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» (надалі ЗУ «Про виконавче провадження») та на підставі акта про реалізацію арештованого майна, державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одеса Мойсеєвою С.О. в порядку заміщення державного нотаріуса Березівської державної нотаріальної контори Одеської області було видано свідоцтво, згідно якого ТОВ «Виробник України» належить на праві власності майно, яке складається з майнового комплексу «Іванівський вино-консервний завод», який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,9710 га, кадастровий номер 5121855100:02:001:0007, що розташована за тією ж адресою. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №2906508451020 майновий комплекс «Іванівський вино-консервний завод» що розташований за адресою [ADDRESS] належить на праві власності ТОВ «Виробник України» Водночас, зі змісту інформації з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме: №2906508451020 майновий комплекс «Іванівський вино-консервний завод» що розташований за адресою [ADDRESS] вбачається наявність відомостей про обтяження (арешт) зазначеного об`єкту на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 05.07.2010 року у справі №2-5603/2010, реєстраційні номери обтяження №54328040. При цьому, згідно наданої позивачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та ін., вбачається наявність інших арештів, накладений на вказане майно, однак відповідно до змісту позивних вимог та наведених в позові їх обґрунтування, питання щодо скасування саме цього арешту порушує позивач під час звернення до суду. В матеріалах справи наявна копія ухвали Київського районного суду м. Одеси від 05.07.2010 року у справі № 2-5603/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, згідно якої в рамках забезпечення позову було накладено арешт на цілісний майновий комплекс «Іванівський вино-консервний завод», який належить (належав на момент розгляду справи) [PERSON] , 1947 року народження і розташований за адресою: [ADDRESS] . 25 листопада 2010 року Котовським міськрайонний судом Одеської області винесено рішення у цивільній справі № 2-2254/2010, яким частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 218 000 грн., 38 420 грн. сума інфляції, 11114 грн. 12 коп. сума відсотків, а також понесені витрати у розмірі 1820 грн., а всього разом 269 354 грн. 12 коп., на виконання рішення суду видано виконавчі листи, які станом на час розгляду справи на примусовому виконанні не перебувають згідно даних АСВП. Звертаючись до суду з позовом представник позивача зазначав, що позивач набув право власності на спірне нерухоме майно у порядку реалізації майна з електронних торгів, проте обтяження (арешт) спірних об`єктів нерухомого майна, накладені на підставі ухвали Кивїського районного суду м. Одеси від 05.07.2010 року у справі №2-5603/2010, обмежують його право на користування своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Частиною першою статті 15\~ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Стаття 41\~Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Згідно зі ст.\~59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт із такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Забезпечення позову за своєю суттю є тимчасовим обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Забезпечувальні заходи скасовуються судом шляхом постановлення процесуального рішення - ухвали. Наслідком скасування заходів забезпечення позову є зняття всіх обмежень, встановлених забезпеченням позову. Враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення. Згідно з ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно з ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (частина 10 статті 158 ЦПК України). За змістом даних норм скасування заходів забезпечення позову пов`язане не із правомірністю їх вжиття, а із результатами розгляду справи і вирішенням спору по суті чи залишенням позову без розгляду, або закриттям провадження у справі. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Тобто, підставами для скасування заходів забезпечення позову може бути ухвалення судом рішення про відмову в задоволенні позову або повне фактичне виконання судового рішення про задоволення позову. Питання, пов`язані із забезпеченням позову, зміною виду чи їх скасуванням вирішуються у порядку, передбаченому ЦПК України, і не можуть бути предметом розгляду в іншому провадженні. Водночас, за приписами ч. 1 ст. 158 ЦПК України, із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно) може звернутися виключно учасник справи. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20.01.2020 року у справі №753/12741/17, від 22.04.2020 року у справі №607/15533/17, від 06.05.2020 року у справі №756/8156/18, від 19.11.2020 року у справі №759/3883/17, від 27.01.2021 року у справі №757/9023/18-ц, від 10.02.2021 року у справі №641/1271/19-ц, від 25.05.2023 року у справі №334/1250/22. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.05.2020 року у справі №554/8004/16 дійшла висновку, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. Натомість, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.06.2023 року у справі №208/9810/21 зазначено, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII\~ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.05.2020 року у справі №554/8004/16 (провадження 14-431цс19)). Так, з наявних в матеріалах справи доказів, доданих стороною позивача, вбачається, що позивач ТОВ «Виробник України» в установленому законом порядку набув право власності на майнового комплексу «Іванівський вино-консервний завод», який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,9710 га, кадастровий номер 5121855100:02:001:0007. Право власності позивача на вказаний майновий комплекс зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно, позивач може звертатися з позовом про зняття арешту. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, арешт на вказані об`єкти нерухомого майна, що належать позивачу на праві власності, було накладено ухвалою Київським районним судом м. Одеси від 05.07.2010 року у справі №2-5603/2010. Наявність арешту, накладеного на спірний майновий комплекс дійсно порушує права позивача як законного власника нерухомого майна на вільне користування та розпорядження таким майном. З огляду на наведене, даючи оцінку зібраним у справі доказам, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Щодо відзиву відповідача [PERSON] на позовну заяву та вказані в ньому підстави, що на думку відповідача є достатніми для відмови у позові, то суд зазначає, що відсутність оскарження проведення таких електронних торгів як підстави набуття права власності позивачем на спірне нерухоме майно, при видачі дублікату виконавчого листа, відкриття виконавчого провадження та ін. не призведе до позитивних наслідків для неї, оскільки в рамках відритого виконавче провадження дане майно не зможе слугувати як об`єкт обтяження, оскільки має іншого власника, відмінного від боржника [PERSON] . Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Стаття 41\~Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Так, відповідно до ч. 4 ст.\~41\~Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від\~17\~липня 1997\~р.\~№ 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Відповідно до ст.\~59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили про звільнення нерухомого майна з-під арешту є підставою для зняття арешту та внесення відповідного запису про це в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved