Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди у здійсненні її права на участь у похованні сина [PERSON] , який помер [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач (дружина померлого) одноособово прийняла рішення про кремацію тіла, не погодила місце поховання праху та ухиляється від спілкування з родичами померлого, чим порушує їхнє право на вшанування пам`яті сина. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 вересня 2025 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Представник позивача, позивач та третя особа у судовому засіданні підтримали позовну заяву та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] через свого представника адвоката Горват І.І. подала до суду відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечення мотивовані тим, що відповідач, як законна дружина померлого [PERSON] , є особою, яка першочергово має право на здійснення поховання та виконання волевиявлення покійного згідно зі ст. 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу». Відповідач зазначає, що померлий за життя в усній формі у присутності свідків висловив бажання бути підданим кремації. З огляду на відсутність письмового волевиявлення, саме на відповідача як на члена сім`ї, з яким померлий проживав та вів спільне господарство, покладено право приймати рішення щодо способу поховання. Дії Відповідача щодо організації кремації були правомірними, підтверджені відповідним договором-замовленням та здійснені з дотриманням вимог закону. Також відповідач вказує, що позивачем не надано доказів наявності іншого (письмового) волевиявлення померлого, а суб`єктивне бажання родичів щодо іншого способу поховання не може переважати над законним правом дружини та волею самого покійного. Відповідач наголошує, що суд не вправі втручатися у приватні сімейні питання та зобов`язувати сторону проводити релігійні обряди або здійснювати поховання у спосіб, що суперечить волі виконавця поховання та покійного. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Судом встановлено, [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті. Позивач [PERSON] є матір`ю померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] . 18 липня 2025 року відповідач [PERSON] , діючи як дружина померлого та виконавець його волевиявлення, уклала договір-замовлення на організацію поховання та надання ритуальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Закон України «Про поховання та похоронну справу» визначає загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про поховання та похоронну справу» усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене у: згоді чи незгоді на проведення патолого-анатомічного розтину; згоді чи незгоді на вилучення анатомічних матеріалів для трансплантації та/або виготовлення біоімплантатів; побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації; дорученні виконати своє волевиявлення певній особі; іншому дорученні, що не суперечить законодавству. Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що ритуальні служби - спеціалізовані комунальні підприємства, що створюються органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом, з метою здійснення організації поховання померлих і надання ритуальних послуг, передбачених необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг, реалізації предметів ритуальної належності, передбаченим пунктом 2 частини другої статті 8 цього Закону. У відповідності до ст. 26 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено види поховань померлих. Відтак, поховання померлих може здійснюватися шляхом закопування в могилі труни з тілом померлого; спалювання в крематорії труни з тілом померлого та закопування в могилі чи розміщення в колумбарній ніші урни з прахом померлого; розвіювання праху померлого. Відповідно до статті 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу» особа, яка зобов`язалася поховати померлого, на підставі свідоцтва про смерть звертається згідно із статтею 8 цього Закону до сільського голови або ритуальної служби з приводу укладення відповідного договору-замовлення на організацію та проведення поховання. Ця особа має право вибирати виконавців послуг серед суб`єктів господарської діяльності, які уклали договори із сільським головою або ритуальною службою про надання цих послуг. Згідно з п. 3.1. Правил користування крематоріями, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.08.2013р. №373, поховання шляхом кремації виконується згідно з волевиявленням померлого, вираженого в усній (у присутності свідків) або в письмовій формі, завірений в установленому законодавством порядку, та/або за бажанням виконавця волевиявлення померлого, чоловіки (дружини), батьків (усиновителів), дітей, сестри, брата, діда або баби, онука (правнука), іншої особи, яка зобов`язалась поховати померлого. Пунктом 3.2. цих Правил визначено, що поховання шляхом кремації проводиться ритуальними службами згідно з укладеним договором-замовленням на організацію та проведення кремації на підставі свідоцтва про смерть, що видається відділом державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчим органом сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад, консульською установою чи дипломатичним представництвом України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідач одноособово прийняла рішення про кремацію та місце поховання, чим порушила її права як матері. Однак, суд приходить до висновку про безпідставність таких вимог з огляду на наступне. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про поховання та похоронну справу», усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Відповідно до статті 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого. Закон встановлює чітку пріоритетність осіб, які мають право приймати рішення про поховання. Оскільки на момент смерті [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, вони складали одну сім`ю, вели спільний побут та мали взаємні права та обов`язки. Таким чином, саме дружина (відповідач) є першочерговою особою, яка має законне право на здійснення волевиявлення щодо способу та місця поховання чоловіка. Позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів (зокрема, письмового розпорядження, засвідченого в установленому законом порядку), які б свідчили про те, що померлий [PERSON] за життя виявив іншу волю щодо свого поховання, ніж та, яка була реалізована відповідачем. За відсутності письмового волевиявлення самого померлого, право приймати рішення переходить до членів його сім`ї. Відповідач, як дружина, діяла в межах своїх законних повноважень виконавця волевиявлення померлого. Суд наголошує на тому, що питання обрання конкретного обряду (у тому числі проведення християнського обряду за певним каноном) та місця поховання є справою особистого та сімейного вибору. Суд не вправі втручатися у приватне та сімейне життя особи та зобов`язувати сторону проводити ритуальні дії у спосіб, який вимагає інша сторона, якщо дії виконавця поховання не суперечать закону. Судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] . Відповідно до Сімейного кодексу України, вони складали одну сім`ю. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу», у разі відсутності письмового волевиявлення померлого, право на організацію поховання переходить до чоловіка або дружини, і лише за їх відсутності до батьків та інших родичів. Відповідачка у своєму відзиві зазначила, що померлий за життя неодноразово в усній формі у присутності свідків висловлював волю бути підданим кремації. Волевиявлення може бути виражене як у письмовій, так і в усній формі. Оскільки відповідачка як дружина є першочерговою особою, на яку покладено обов`язок з поховання, вона реалізувала цей обов`язок відповідно до свого розуміння волі померлого та чинного законодавства. Позивачка (мати померлого) наполягає на похованні урни з прахом на кладовищі (колумбарії). Проте, суду не надано жодних належних та допустимих доказів (письмових розпоряджень чи заповітів), які б підтверджували, що [PERSON] мав іншу волю, ніж та, що була реалізована його дружиною. Суд погоджується з аргументами відзиву відповідачки про те, що закон не вимагає «колективної згоди» всіх родичів на спосіб поховання. Наявність шлюбу створює пріоритетне право дружини приймати рішення щодо тіла чоловіка. Позивачі, як батьки та брат, хоч і є близькими родичами, за наявності дружини не мають законного права диктувати спосіб поховання (кремація чи захоронення в труні) або вимагати передачі їм праху проти волі виконавця поховання. Суд вважає, що вибір ритуального обряду та способу упокоєння є сферою приватного та сімейного життя. Оскільки дії [PERSON] не суперечать закону (кремація є офіційно дозволеним способом поховання в Україні, що підтверджується договором-замовленням від 18.07.2025), суд не має правових підстав зобов`язувати її проводити будь-які обряди за вимогою позивачки. Тимчасове зберігання урни з прахом у дружини до моменту визначення остаточного місця спочинку також не є протиправним і не порушує прав позивачки на вшанування пам`яті, оскільки не доведено фактів чинення фізичних перешкод у доступі до місця майбутнього поховання. Суд зазначає, що за умови, коли остання воля померлого вже була реалізована виконавцем (дружиною) у законний спосіб (шляхом кремації), суд не має правових підстав та повноважень зобов`язувати будь-яку зі сторін до вчинення додаткових ритуальних дій або обрядів, на яких наполягає позивач. Правосуддя не може бути інструментом примусу до виконання релігійних обрядів або специфічних форм поховання, якщо вони суперечать волі особи, яка безпосередньо здійснювала поховання згідно із законом, або волі самого померлого. Зобов`язання відповідача здійснити обряд за певним християнським каноном проти її волі та всупереч уже виконаній волі покійного було б невиправданим втручанням у сферу приватного та сімейного життя, що захищається статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Оскільки воля померлого щодо способу його упокоєння (кремації) вже була виконана уповноваженою на те особою, його дружиною, будь-який примус з боку суду щодо зміни цього стану або нав`язування іншої волі (волі батьків) є недопустимим. Суд не вправі перебирати на себе функції розпорядника поховання та визначати релігійну чи технічну форму вшанування пам`яті, якщо діюча процедура була проведена у межах правового поля. Таким чином, враховуючи, що волевиявлення померлого вже знайшло своє відображення у вчинених відповідачем діях, суд приходить до висновку про неможливість задоволення вимог про примусове «усунення перешкод», оскільки такі вимоги фактично спрямовані на перегляд уже реалізованої волі померлого та законних прав його дружини. Враховуючи, що відповідачка діяла як законна дружина та виконавець волі покійного, її дії по проведенню кремації є правомірними. Позивачкою не доведено порушення її прав, оскільки її суб`єктивне бажання способу поховання не може переважати над законним правом дружини та волею померлого. На підставі викладеного, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed