Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (далі - Товариство) звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 23.01.2021 за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, відповідачем цифровим підписом (одноразовим ідентифікатором) підписано заявку на отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору з ТОВ «Мілоан» (первісний кредитор) та отримано на свій рахунок грошові кошти в сумі 5 000,00 грн. Під час ідентифікації позичальника останній пройшов однозначне встановлення особи. Кредитні кошти за договором № 102445681 від 23.01.2021 перераховані у користування позичальника строком на 15 днів. Дата повернення кредиту 07.02.2021. Після закінчення строку кредитування позичальник у разі неповернення кредитних коштів з процентами взяв на себе зобов`язання щодо подальшої сплати процентів вже за іншою процентною ставкою. Вимоги первісного кредитора відступлені на підставі договору № 71-МЛ/Т від 13.05.2021 на користь Товариства. Відповідачем не виконані належним чином кредитні зобов`язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України, внаслідок чого утворилася заборгованість в загальній сумі 22 250,00 грн., яка є документально підтвердженою. В добровільному порядку відповідач не погашає вказану суму заборгованості, тому позивач просить позов задовольнити, стягнувши з відповідача усі понесені судові витрати. Не заперечує проти ухвалення заочного судового рішення за наявності передбачених для цього підстав. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.07.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з відсутністю відомостей щодо належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання. Ухвалою суду від 08.10.2025 задоволено клопотання Товариства про витребування інформації щодо емітованої на ім`я відповідача платіжної картки в АТ КБ «Приватбанк», за реквізитами якої первісним кредитором перераховувалися грошові кошти [PERSON] із зазначенням фінансового номера клієнта у попередньо вказаним ним анкетних даних установі банку та руху коштів за картковим рахунком. 20.11.2025 розгляд справи відкладено за клопотанням представника відповідача [PERSON] . У відзиві на позовну заяву Товариства зазначено, що відповідач у справі має статус учасника бойових дій, є діючим військовослужбовцем, який під час особливого періоду звільнений від сплати штрафних санкцій та пені за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань попри те, що у цій справі Товариством не заявлено вимог про стягнення таких коштів. Сторона відповідача наголошує, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору від 23.01.2021 та паспорту споживчого кредиту погоджений між сторонами строк кредитування складав 15 календарних днів, відтак нарахування відповідачу процентів за користування коштами первісним кредитором поза межами цього періоду є протиправним, зокрема у період з 07.02.2021 до 08.04.2021. На переконання автора відзиву, у матеріалах справи немає первинних бухгалтерських документів (без зазначення яких саме), які б підтверджували виникнення заборгованості, що складає ціну позову. Водночас, погоджується із необхідністю задоволення позову про стягнення неповернутої суми (тіла) кредиту та нарахованих відсотків у сумі 2 250,00 грн. Просить зменшити розмір заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу до 2 000,00 грн. У заяві від 02.12.2025 представник відповідача просила розглядати справу за відсутності свого довірителя. Таку ж саму заяву 08.12.2025 подав представник Товариства Усенко М.І. Дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи представників сторін, суд дійшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст.12-13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В свою чергу, положеннями ст.525-527 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами ст. 629 ЦК України. Відповідно до ч.1ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 3 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи відповідач уклав з ТОВ «Мілоан» договір про споживчий кредит № 102445681 від 23.01.2021 шляхом використання одноразового електронного ідентифікатора. Грошові кошти в сумі 5 000,00 грн. перераховані на банківську картку відповідача в АТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] , що підтверджується копією платіжного доручення первісного кредитора від 23.01.2021 №25109132. При цьому, сторонами у цій справі не заперечується факт отримання відповідачем [PERSON] кредитних кошів у вищезазначеній сумі, як і факт укладення кредитного договору з певними істотними умовами. Відповідно до п. 1.2.-1.5. кредитного договору фінансовий кредит надано позичальнику строком на 15 днів (строк кредитування), термін повернення кредиту 07.02.2021; за користування кредитними коштами нараховуються проценти в сумі 2 250,00 грн., тобто 3,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. У п.1.3. кредитного договору прямо зазначено, що строком кредитування є період тривалістю 15 днів з 23.01.2021. Водночас, п.1.6. кредитного договору також передбачена стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом, яка становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Досліджуючи зміст кредитного договору суд акцентує увагу сторін, що відповідно до його пп.2.2.1 п.2.2. проценти за користування кредитом за ставкою, що визначена у пп.1.5.2. п.1.5. (3,00 відсотки від залишку за кожен день), нараховуються в межах строку кредитування, тобто з 23.01.2021 до 07.02.2021. Проте відповідно до пп. 2.3.1.2 п. 2.3. договору сторонами також погоджено автоматичну пролонгацію строку кредитування щоразу на 1 день, якщо позичальник продовжує користуватися кредитними коштами починаючи з 08.02.2021. В буд-якому разі, автоматична пролонгація строку кредитування не може перевищувати 60 календарних днів. До того ж, п. 2.3. іменований у кредитному договорі саме як «Пролонгація строку кредитування». Абзацом 2 пп. 2.3.1.2. п. 2.3. передбачено, що у разі продовження (пролонгації) позичальником строку кредитування на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною у п.1.6. договору, тобто 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день. Ідентичні положення до вищенаведених умов кредитного договору також передбачені в паспорті споживчого кредиту, що підписаний позичальником одноразовим електронним ідентифікатором, копія якого долучена до матеріалів справи. Отже, аргументи представника відповідача щодо нібито протиправного нарахування відповідачу відсотків за користування кредитними коштами після 07.02.2021 суд відхиляє як очевидно необґрунтовані. З наявного у справі розрахунку ТОВ «Мілоан» про щоденні нарахування та погашення сум за кредитним договором від 23.01.2021 № 102445681 чітко вбачається, що позичальник [PERSON] до 07.02.2021 не повернув жодної частини кредитних коштів, продовжував ними користуватися, у результаті чого строк кредитування згідно з погодженими між сторонами умовами договору автоматично та щоденно продовжувався до закінчення 60-ти денного строку, який збіг 08.04.2021 (автопролонгація строку кредитування). Відповідно до п. 4.2. кредитного договору сторони погоджуються, що з наступного дня після спливу строку кредитування з урахуванням пролонгацій, кредитодавець має право нарахувати позичальнику ще й проценти на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення кредиту у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, а регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №912/1120/16). Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. У частині третій ст. 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя ст. 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі ст. 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. У такому разі, проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень ст. 625 ЦК України. Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як ст. 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначений правовий висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 в справі № 910/4518/16, який є обов`язковим до застосування. Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Тому при стягненні заявленої Товариством заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, в т.ч. графіком платежів та умовами договору. Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Конституційний Суд України своєму рішенні (справа №1-12/2013) від 11.07.2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Відсутність позову про визнання недійсними умов кредитного договору як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом кредитора до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Проаналізовані та досліджені судом умови кредитного договору, паспорту споживчого кредиту є чіткими та зрозумілими. У пп. 2.3.2. п. 2.3. кредитного договору зазначено, що у разі продовження позичальником користування грошовими коштами після спливу 15-ти денного строку умови договору, зокрема й строк кредитування, змінюються, так само як і термін (дата) повернення кредиту. Підписуючи кредитний договір від 23.01.2021 первісний кредитор розраховував на отримання від позичальника у вигляді правомірної плати процентів за умови автоматичного продовження строку кредитування з передбачених у цьому договорі підстав. При цьому, нараховані [PERSON] проценти в межах такого строку не є відповідальністю позичальника. Суд також враховує, що питання автоматичної пролонгації строку кредитування на погоджених між сторонами договору умовах розглядалося Верховним Судом, який у постанові від 30.12.2024 (справа № 174/968/23) чітко зазначив про необхідність перевірки судами обставин ознайомлення позичальника з такими умовами кредитування та паспортом споживчого кредиту. У таких випадках йде мова про свідоме визнання споживачем умов кредитного договору про «автопролонгацію» строку кредитування за наявності цих обставин та виникнення зобов`язань позичальника щодо сплати процентів у межах продовженого строку. Сторона відповідача також зазначає, що відповідно до приписів ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011) військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави. Із доданої до відзиву копії військового квитка серії [NUMBER] від 30.06.2022 вбачається, що відповідач у цій справі [PERSON] призваний на військову службу в Збройні Сили України під час мобілізації з 26.02.2022, враховуючи введення строком на 30 діб на всій території України воєнного стану з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ. Надалі правовий режим воєнного стану на всій території України неодноразово продовжувався указами Президента України, що затверджувалися відповідними законами України, і триває на даний час. Згідно з копією посвідчення від 05.05.2025 [PERSON] продовжує проходити військову службу на посаді оператора БПЛА. Посвідчення дійсне до 31.12.2026 та підписане начальником Головного штабу УДА. В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 № 303/2014, що затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 № 1126-VII. Згаданий період також безперервно триває до теперішнього часу. Однак встановлені Законом № 2011 правила, що за своїм змістом забороняють у тому числі нарахування процентів за всіма кредитними договорами під час дії особливого періоду (крім деяких видів цих договорів, про які зазначено вище), стосуються лише військовослужбовців, натомість як видно із матеріалів справи під час укладення договору про споживчий кредит та у період нарахування первісним кредитором ТОВ «Мілоан» згідно з умовами кредитного договору процентів за період з 24.01.2021 до 08.04.2021 [PERSON] військовослужбовцем не був, на чому справедливо звертає увагу представник Товариства у відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] у відзиві посилається на висновок з приводу застосування положень ч.15 ст.14 Закону № 2011, сформульований у постанові Верховного Суду від 26.12.2018 (справа №522/12270/15-ц), відповідно до якого саме військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. У цій справі вирішувалося питання правомірності нарахування штрафних санкцій (пені) та процентів військовослужбовцю за кредитним договором від 17.07.2013, який розпочав службу на підставі наказу від 11.11.2014, що продовжувала тривати. В іншій постанові Верховного Суду від 18.01.2023 (справа № 642/548/21) судами вирішувалося питання правомірності нарахування банківською установою штрафних санкцій (пені) та процентів за кредитним договором від 29.08.2013, який укладено з особою, яка проходила військову службу в складі Збройних Сил України з 02.08.2010 до 25.09.2020. Натомість, в розглядуваній справі [PERSON] уклав кредитний договір, за яким нараховувалися проценти в межах строку кредитування задовго до початку проходження ним військової служби в складі Збройних Сил України, хоча й під час дії особливого періоду. Твердження представника відповідача про «надання можливості відповідачу здійснити оплату за кредитним договором шляхом виплати тіла кредиту та списання нарахованих відсотків відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Правління Національного Банку України від 06.08.2009 № 461 «Про заходи щодо забезпечення погашення кредитів» є незрозумілими для суду, адже не відомо, кому саме вони адресовані. Крім того, вищенаведена постанова НБУ втратила чинність на підставі Рішення Національного банку № 650-зш від 20.10.2020, тобто ще до укладення відповідачем з ТОВ «Мілоан» кредитного договору. Чинне законодавство України не передбачає обов`язкового списання нарахованих процентів і/або тіла кредиту позичальникам, які не виконали своїх грошових зобов`язань перед банками чи іншими фінансовими установами, і лише згодом стали військовослужбовцями. Однак згідно з вимогами ст. 598-599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 ЦК України. Отже, відповідачем умови кредитного договору не виконувалися, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, що дає суду підстави для задоволення позову. Відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України -у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у ст. 12 цього Закону. Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п. 13 ч.1 ст. 5 Закону № 3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень ст. 12,22 Закону № 3551-XII. Подібну правову позицію щодо застосування та тлумачення п. 13 ч.1 ст. 5 Закону № 3674-VI викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19) та постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 490/8128/17 (провадження № К/9901/166/18, К/9901/30220/18). Підстави для відступу від неї відсутні. Вказаний правовий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 року по справі №545/1149/17. Згідно з ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 року по справі №567/79/23, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що із часу прийняття нею 09 жовтня 2019 року постанови у справі № 9901/311/19, як і постанови від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 із висновками щодо застосування п. 13 ч.1 ст. 5 Закону № 3674-VI із урахуванням вимог статей 12 та 22 Закону № 3551-XII, відсутні підстави стверджувати, що відбулась зміна суспільних відносин чи нормативного регулювання, внаслідок чого цей висновок втратив зрозумілість, набув ознак неузгодженості, необґрунтованості, незбалансованості чи помилковості. Наведені Третьою судовою палатою Касаційного цивільного суду мотиви про те, що сформульований Великою Палатою Верховного Суду висновок обмежує застосування п. 13 ч.1 ст. 5 Закону № 3674-VI виключно статтями 12 та 22 Закону № 3551-XII, не підтверджують наявності підстав для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, оскільки висновки, сформульовані нею у наведених постановах, навпаки, є конкретними, однозначними і такими, що позбавляють можливості застосувати п. 13 ч.1 ст. 5 Закону № 3674-VI у справі, що розглядається. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме по собі періодичне передання їй на розгляд справ для вирішення однієї і тієї ж проблеми за відсутності обґрунтованих підстав та лише з мотивів незгоди з раніше сформульованими Великою Палатою Верховного Суду висновками не сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності (див., зокрема, ухвалу від 19 жовтня 2023 року у справі № 465/5184/14-ц). У цій ухвалі Велика Палата Верховного Суду не встановила об`єктивних причин відступу від правового висновку, якими, за її усталеною практикою, можуть бути очевидні вади попереднього рішення (неефективність, неясність, неузгодженість) чи зміна суспільного контексту. В цій справі [PERSON] , який має статус учасника бойових дій згідно з копією посвідчення серії [NUMBER] від 15.03.2024, до суду не звертався, натомість є відповідачем за невиконані ним кредитні зобов`язання перед Товариством, що виникли до початку проходження військової служби за мобілізацією та набуття відповідного статусу. Отже, понесені Товариством згідно з платіжною інструкцією № 15567 від 16.07.2025 витрати на сплату судового збору в розмірі 2 422,40 грн. повинні бути компенсовані платнику за рахунок відповідача у повному обсязі. Частиною 2 вказаної ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Приписами ч. 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. У постанові від 28.09.2023 у справі № 686/13892/19 колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначено критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно з вимогами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. представник Товариства надав суду: договір про надання правової допомоги № 0107 від 01.07.2025 укладений між АО «Апологет» та позивачем у цій справі, акт № 193 від 06.07.2025 здачі-приймання до договору про надання правової допомоги № 0107 від 01.07.2025 з деталізованим обсягом наданих послуг. При цьому, визначена умовами договору сума коштів є фіксованою та підлягає сплаті Товариством впродовж одного року після підписання між сторонами зазначеного вище акта. Надавши оцінку доказам щодо витрат Товариства на професійну правничу допомогу, які неминуче мають бути понесені Товариством, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, зваживши на необхідність дотримання критерію розумності щодо розміру понесених стороною витрат, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання представника відповідача про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 3 500,00 грн, оскільки такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію обґрунтованості, розумності із врахуванням конкретних обставин цієї справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони позивача.

Outcome: approved