Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

представник позивачки [PERSON] - адвокат Пилипець Роман Юрійович звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Богаченко Оксана Іванівна, Городоцька державна нотаріальна контора, Зимноводівська сільська рада Львівського району Львівської області про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину садового будинку за адресою [ADDRESS] , загальною площею 91,1 кв.м та на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 4620987700:06:000:0033, загальною площею 0,0398 га, як на частку у спільному майні подружжя, покликаючись на те, що 05 травня 2003 року між нею та [PERSON] , [INFO] , було укладено церковний шлюб, у подальшому, на підставі спільної заяви від 02 березня 2005 року, було складено відповідний Актовий запис про шлюб № 140/В/2005 реєстратором актів цивільного стану відділу РАЦС муніципалітету м. Афіни Грецької Республіки, на якому проставлено апостиль згідно з положеннями Гаазької Конвенції 1961 року. У них народились діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі за рахунок коштів подружжя ними придбано садовий будинок та земельну ділянку до нього у КСТ «Локомотив» у с. Суховоля Львівського району Львівської області, яке зареєстроване на чоловіка - [PERSON] , який [INFO] помер. З покликанням на норми статетй 60, 63, 65, 70 СК України, статті 368 ЦК України, статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право України», просив позов задовольнити. У суді представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з мотивів, наведених у позові, крім цього, пояснив, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був укладений на території Греції відповідно до права іноземної держави, є дійсним, майно набуте у шлюбі за кошти подружжя, а отже, є спільною власністю подружжя, просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] вимоги позову заперечив, вважає, що відносини між [PERSON] та [PERSON] у загальному мали місце, між тим, шлюб належним чином не оформлено, а отже, немає підстав для визнання майна спільною власністю подружжя, інше, просить у задоволенні позову відмовити. Інші учасники, які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи до суду не з`явились, від третіх осіб приватного нотаріуса Богаченко О.І. та державного нотаріуса Шаравара В.В. надійшли заяви, у яких вони просили про розгляд справи у їх відсутність, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду. Законний представник малолітнього [PERSON] начальник служби у справах дітей Зимноводівської сільської ради Щепанкевич І.І. до суду не з`явилась, подала суду заяву, у якій просила про розгляд справи без її участі, щодо вирішення спору покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За положеннями статей 12, 13, 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Як убачається з Актового запису про шлюб, укладеного реєстратором актів цивільного стану відділу РАЦС муніципалітету м. Афіни Грецької Республіки, № 140/В/2005, [PERSON] та [PERSON] 02 березня 2005 року зареєстрували шлюб у м. Афіни, Греція, реєстратор Васілікі Бурі, підписаний службовицею муніципалітету Афін-відділу РАЦС Алексіу Марія, перед тим мали церковний шлюб 05 травня 2003 року також у м. Афіни, Греція. У документі проставлено Апостиль відповідно до Гаазької конвенції від 05 жовтня 1961 року Децентралізованим управлінням Аттики за № 8384 від 22 березня 2021 року, про що проставлено печатку управління. Відповідно до Конвеції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Гаазька конвенція 1961 року), дата підписання: 05 жовтня 1961 року, дата набуття чинності: 22 грудня 2003 року кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації. Апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення. Згідно статті 38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 цього Кодексу, а саме, вимог щодо шлюбного віку для чоловіків та жінок, добровільності шлюбу, одношлюбності, неможливості укладення шлюбу із родичами. Вказаних підстав недійсності шлюбу у суді не встановлено, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 02 березня 2005 року, актовий запис № 140/В/2005 відповідно до права іноземної держави та відповідно до Гаазької конвенції 1961 року не потребував легалізації, а отже, є дійсним в Україні. Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 336817937 та № 336817493 земельна ділянка із кадастровим № 4620987700:06:000:0033, площею 0, 0398 га для ведення садівництва та садовий будинок під [ADDRESS] зареєстровані 21 червня 2017 року та 30 січня 2014 року на підставі Договору купівлі продажу земельної ділянка, серія та номер 1360, виданий 21 червня 2017 року та Договору купівлі-продажу садового будинку, серія та номер 442 від 30 січня 2014 року, власником є [PERSON] . Згідно копії повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , у віці 48 років, у с. Суховоля Городоцького району Львівської області. Як убачається із копії заяви нотаріальним органам України [PERSON] звернулась через консульську установу із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя після смерті чоловіка [PERSON] , а саме, на садовий будинок № [NUMBER] у КСТ «Локомотив» у с. Суховоля Львівського (колишнього Городоцького) району Львівської області та земельну ділянку із кадастровим номером 4620987700:06:000:0033, площею 0, 0398 га для ведення садівництва за цією ж адресою. Як убачається із копії спадкової справи № 161/2020, заведеної після смерті [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулась також його мати [PERSON] , яка у подальшому померла [INFO] , залишивши заповіт на користь відповідачки [PERSON] , яким усе своє майно, у т.ч. спірний садовий будинок та земельну ділянку заповіла їй, а також із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] в інтересах малолітнього сина [PERSON] [INFO] та його син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] [INFO] відмовився від майна після смерті батька на користь баби [PERSON] , про що подав нотаріусу заяву від 21 грудня 2020 року, свідоцтво про право на спадщину нікому не видано. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертастатті 263 ЦПК України). Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Представник відповідача [PERSON] у суді позовні вимоги заперечив, мотивуючи в основному тим, що характер відносин, які склались між позивачкою та померлим [PERSON] не дають підстав для визнання майна спільною власністю подружжя, оскільки шлюб, укладений між ними є церковним та належним чином не посвідчений, що не дає матеріальних підстав для визнання майна спільним майном подружжя, крім того, доказів того, що спірне майно придбане за спільні кошти немає, інше. Частинами 1, 2, 3 та 4 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс17 від 06 лютого 2018 року, постановах ВС України у справі № 235/9895/15ц та № 404/1515/16 -ц. Доказів того, що [PERSON] за життя оспорював дану презумпцію, представником відповідача не надано та у суді не здобуто. Заперечуючи позов представником відповідача жодних доказів, які б підтверджували покликання на те, що спірне майно придбане не в інтересах сім`ї і виключно за власні кошти [PERSON] суду не надано. Зауваження про те, що у тексті Договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки [PERSON] не вказав про перебування його у шлюбі з [PERSON] не спростовує попередніх висновків суду про перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали з однією сім`єю та вели спільне господарство, а у 2003 році взяли церковний шлюб, який зареєстрували у 2005 році у м. Афіни свідчать також народжені ними спільні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , де кожного разу [PERSON] записаний батьком, а [PERSON] матір`ю. Доказів того, що [PERSON] періодично проживаючи на території України, а саме у с. Суховоля Львівського (Городоцького) району Львівської області, був працевлаштований чи мав окремо накопичені кошти на придбання садового будинку та земельної ділянки, представником відповідача не надано, між тим, факт того, що позивачка та [PERSON] тривалий час проживали за кордоном де спільно заробляли кошти на спільне проживання, утримання сім`ї та дітей, представником відповідача не спростовано. Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, з огляду на що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищенаведене, оскільки визнання права власності на майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, котрий має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення прав у нотаріальному порядку, а також враховуючи фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин і досліджені судом під час розгляду справи докази, суд приходить до висновку, що позивачка та [PERSON] , перебуваючи у шлюбі, придбали садовий будинок та земельну ділянку за спільні сумісні кошти та в інтересах сім`ї, презумпція спільної сумісної власності представником відповідача не спростована, таке майно відноситься до майна, яке належало [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, є спільним сумісним майном подружжя, а отже, суд приходить до висновку про визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частину садового будинку та 1/2 частину земельної ділянки як частку у спільній сумісній власності подружжя. Згідно статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За наведеного, та

Outcome: approved