Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» - Сімутіна А.А. звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 53241-03/2024 в розмірі 20000,00 грн та понесені судові витрати. Позовна заява мотивована тим, що 31 березня 2024р. між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 53241-03/2024, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію». 20.08.2024 між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №20082024. Відповідно до Реєстру боржників від 20.08.2024 до даного договору факторингу позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 20000,00 грн, з яких: 5000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 15000,00 грн сума заборгованості за відсотками. Відповідачем порушено договірні зобов`язання в частині своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків у повному обсязі у строки та на умовах, передбачених договором, тому за викладених обставин позивач вимушений звернутись до суду з даною позовною заявою за захистом своїх порушених прав. Ухвалою від 27.10.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання на 10 год. 00 хв. 21.11.2025 у приміщенні суду. Ухвалою суду від 21.11.2025 для здійснення повторного виклику відповідача відкладено розгляд справи та призначено судове засідання на 14 год. 00 хв. 23.12.2025. 28.11.2025 до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача адвокат Симоненко Т.В. просить суд відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю належними та допустимими письмовими доказами, зокрема у зв`язку з відсутності належних доказів підписання відповідачем Договору про надання фінансового кредиту № 53241-03/2024 від 31.03.2024 року, разом з тим [PERSON] наполягає на тому що він не укладав жодних кредитних угод з ТОВ «АВАНС КРЕДИТ». Також, позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження факту офіційного направлення претензії від ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» на адресу відповідача, таких як поштова квитанція, опис поштового вкладення, повідомлення про вручення тощо. Зазначає, що на підтвердження факту виплати [PERSON] суми позики позивачем надано Лист за підписом Директора ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. № 3466_250130174126 від 30.01.2025 року. Вище згаданим листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» підтверджує факт надання не відомій стороні послуг з переказу грошових коштів, при цьому жодної вказівки на те, що послуги надавались саме ТОВ «АВАНС КРЕДИТ», даний документ не містить. Окрім того, документ містить інформацію про переказ коштів 31.03.2024 року в сумі 5000,00 грн. на невідомий картковий рахунок, при цьому не зрозумілими є а ні призначення платежу, а ні отримувач коштів, а ні номер та дата кредитної угоди, якщо мала місце виплата сума позики. Щодо обрахунку суми заборгованості за відсотками: згідно з умовами Договору про надання фінансового кредиту № 53241-03/2024 від 31.03.2024 року сума позики складала 5000,00 грн., денна процентна ставка 2,50%, термін надання кредиту 120 днів. Періодичність сплати внеску на погашення позики в сумі 3750, 00 грн. - раз на 30 днів. Разом з тим, позивачем в якості додатку до позову надано Розрахунок заборгованості, згідно з яким відповідачем не було перераховано жодного щомісячного внеску на користь кредитора. Таким чином, невиконання умов договору (зобов`язання) мало місце вже 29.04.2024 року, відповідно ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» з цієї дати мало законні підстави для початку досудового врегулювання спору шляхом направлення претензій, вимог тощо, однак свідомо це не робила, штучно збільшуючи розмір заборгованості за відсотками. Після укладання договору факторингу № 20082024 від 20.08.2024 року первісним боржнику було надано фактору Реєстр боржників датований 20.08.2024 року, де в графі Кількість днів прострочення значиться 113 днів, а в розділі Сума заборгованості за відсотками вказано 15 000, 00 грн., хоча беручи за основу для розрахунків денну відсоткову ставку 2,50% та перемноживши її на 113 днів протермінування, ми отримуємо 282,50 % заборгованості за кредитом, тобто суму меншу а ні ж 15000, 00 грн., що говорить про помилковість обрахунків як таких. 08.12.2025 до суду надійшла відповідь відзив, в якому представник позивача [PERSON] вважає його безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідачем укладено кредитний договір № 53241-03/2024 від 31.03.2024. з ТОВ «АВАНС КРЕДИТ». У відповідності до умов з договору, його підписання здійснювалось електронним підписом Позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надісланий на номер мобільного телефону вказаний Позичальником при укладанні договорів. Укладання угоди без заповнення Заявки Клієнтом є неможливим так як без проходження реєстрації та отримання Одноразового ідентифікатора без здійснення входу Відповідачем на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між Відповідачем та Первісним Кредитором (Позикодавцем) не було б укладено, що і є доказом фактичного підписання оригіналів кредитних договорів та надання йому примірника оригіналів договорів. Згідно з умовами укладеного Кредитного договору, Позичальник зобов`язується повернути кошти, сплатити проценти за користування коштами та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк, умови кредитування та нарахування відсотків в зв`язку з простроченням повернення кредитних коштів, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Також зазначив, що станом на 08.12.2025 позивачем отримано детальні розрахунки заборгованості та докази, що підтверджують надання (перерахування) коштів Відповідачу за укладеним кредитним договором, які додав до відповіді на відзив. Позивач вважає, що надані суду докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження факту укладання Договору Позики між Відповідачем та Первісним кредитором, та для обґрунтування розміру заборгованості Відповідача, вказаної у позовні заяві. В судове засідання представник позивача не з`явився, в прохальній частині позовної заяви та відповіді на відзив просить розгляд справи здійснювати за його відсутності та задоволити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, проте від його представника надійшла заява про розгляд справи без їх участі, просить відмовити у задоволені позову в повному обсязі. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке. 31.03.2024 між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 53241-03/2024, відповідно до якого: сума кредиту - 5000 грн, строк кредиту - 120 днів, процентна ставка фіксована 2,5% в день. Підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором W0292 (а.с.6-9). Відповідачем в електронній формі також підписано паспорт споживчого кредиту (а.с.10-11). 20.08.2024 між ТОВ «ФК«ЄАПБ» (фактор) та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» (клієнт) укладено Договір факторингу №20082024, у відповідності до умов якого фактор зобов`язуються передати грошові кошти розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги. Згідно з витягом з Реєстру боржників від 20.08.2024 [PERSON] за кредитним договором №53241-03/2024 має заборгованість 20000,00 грн, з яких: 5000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 15000,00 грн сума заборгованості за відсотками (а.с.16-22). У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, відповідно до наданого представником позивача розрахунків, заборгованість [PERSON] перед ТОВ «ФК«ЄАПБ» за кредитним договором №53241-03/2024 від 31.03.2024 станом на 20.08.2024 становить 20000,00 грн, з яких: 5000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 15000,00 грн сума заборгованості за відсотками (а.с.13-14, 65). Вирішуючи спір, суд виходить з такого. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 №127/33824/19. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, щодо дійсності якого заперечує відповідач, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №53241-03/2024 від 31.03.2024, за умовами яких відповідач отримав грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок, вказаний відповідачем у договорі (а.с. 6-8). Вказаний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора W0292, який було надіслано на мобільний номер телефону [PERSON] . Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказаний договір прирівнюється до укладених в письмовій формі. Крім одноразового ідентифікатору, реквізити сторін договору містять також інші відомості про відповідача, а саме: дані паспорту та РНОКПП, тобто в розумінні Закону України «Про електронну комерцію» договір, підписаний відповідачем, і є належним та допустимим доказом на підтвердження існування зобов`язань. Доказів, що вказаний в договорі одноразовий ідентифікатор та персональні дані належать третім особам, а не позичальнику, ні відповідачем, ні його представником адвокатом Симоненком Т.В. суду не надано, тоді як наведений позивачем алгоритм укладення договорів виключає підстави вважати, що без їх погодження позичальник міг отримати кредитні кошти. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 10.06.2021 у справі №234/7159/20, від 12.08.2022 у справі №234/7297/20, від 09.02.2023 у справі №640/7029/19. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає доведеним, що договір про надання фінансового кредиту №53241-03/2024 від 31.03.2024 був підписаний позичальником [PERSON] в електронному вигляді. Підписавши вказаний договір, відповідач добровільно погодився на визначені у ньому істотні умови кредитування та взяв на себе відповідні зобов`язання. При цьому, нерозуміння умов зобов`язання не звільняє сторону від його виконання. Це загальний принцип цивільного права, який означає, що особа, яка прийняла на себе зобов`язання, несе відповідальність за його виконання. До того ж, діючи добросовісно, позичальник, будучи попередньо ознайомленою із умовами кредитування, викладеними у паспорті споживчого кредиту, мав можливість відмовитися від договору без пояснення причин. Відповідач таким правом не скористався та до звернення позивача в суд із відповідним позовом не ставив під сумнів умови кредитування, зокрема, розмір відсотків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами ст. 1047 ЦК України у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається у письмовій формі незалежно від суми позики. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Доводи представника відповідача адвоката Симоненка Т.В. щодо недоведеності виплати [PERSON] суми позики (кредиту), судом не беруться до уваги, з огляду на таке. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (стаття 78 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження факту перерахування коштів відповідачу долучено до матеріалів справи довідку №3466_2501300174126 від 30.01.2025 ,згідно якої, між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» укладено договір на переказ коштів №ФК-П-2022/01-1 від 12.01.2022. Відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 31-03-2024 14:40:00 на суму 15000 грн, маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 365508140, призначення платежу: зарахування 5000 грн на карту [NUMBER] (а.с. 12). З урахуванням викладеного, суд вважає, що у матеріалах справи наявні належні, допустимі та достатні докази на підтвердження факту укладання договору між [PERSON] та первісним кредитором ТОВ «АВАНС КРЕДИТ», а також на підтвердження факту перерахування коштів на рахунок відповідача, вказаний при укладенні договору, а також для обґрунтування розміру заборгованості за договором. При цьому суд бере до уваги вимоги процесуального закону, який покладає тягар доказування на сторони, що забезпечуватиме реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах №910/18036/17 від 02.10.2018, №917/1307/18 від 23.10.2019. У цій справі позивачем доведено належними доказами наявність волевиявлення сторін на вчинення правочину, фактичне отримання позичальником кредитних коштів. Відповідно до статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно з статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). У матеріалах справи є належні та допустимі докази на підтвердження переходу прав вимоги від первісного кредитора до ТОВ «ФК «ЄАПБ», зокрема, копія договору факторингу №20082024 від 20.08.2024, копія акту прийому-передачі реєстру боржників, копія платіжної інструкції щодо оплати договору факторингу, копія витягу з реєстру боржників (а.с. 16-22, 67-70). Отже, позивач надав докази, які підтверджують факт передачі права вимоги заборгованості [PERSON] до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Крім того, оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за кредитним договором, а договір факторингу відповідачем не оспорювався, то у даному випадку необхідно виходити із презумпції правомірності правочину вищезазначених договорів у даній справі (стаття 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості виконання договору (стаття 629 ЦК України). З досліджених доказів по справі судом встановлено, що позивач правомірно набув права вимоги за договором про надання фінансового кредиту № 53241-03/2024, боржником за яким є відповідач. Враховуючи, що на момент розгляду справи строк повернення кредиту настав, відповідач не дотримався зобов`язань взятих за договором, суд приходить до висновку про стягнення з нього на користь позивача заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 5000,00 грн, тому у цій частині позов підлягає задоволенню. Щодо нарахування відсотків за договором, то суд дійшов наступних висновків. Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про споживче кредитування" (далі - Закон № 1734-VIII) споживчий кредит (кредит) - це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно п. 2.4 договору його предметом є кредит. Пунктом 1.12 договору визначено, що кредит грошові кошти в національній валюті України (гривні), що надаються товариством позичальнику на споживчі цілі на умовах зворотності, строковості та платності. Отже до вказаних правовідносин застосовуються вимоги Закону № 1734-VIII, яким визначаються загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023. Закон України від 22.11.2023 №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023. Згідно з частиною п`ятою статті 94 Конституції України закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування. Враховуючи, що самим Законом України від 22.11.2023 №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» передбачено те, що він набирає чинності 24.12.2023, а кредитний договір було укладено 07.07.2024, тобто після набрання чинності цим Законом, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина п`ята статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». Пункт 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Відтак до кредитних договорів, що укладені після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» підлягає застосуванню такий розмір денної процентної ставки: протягом перших 120 днів (з 24.12.2023 по 21.04.2024)- 2,5 %; протягом наступних 120 днів (з 22.04.2024 по 19.08.2024)- 1,5 %, починаючи з 20.08.2024 1%. Суд констатує, що кредитний договір, на який покликається позивач, укладено з відповідачем 31.03.2024, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому умова окремих договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні 2,5 %, яка застосовується протягом усього строку договору, є нікчемною в силу положень частини п`ятої статті 8 та частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Відтак, суд вважає, що розмір процентів за користування кредитом, визначений позивачем до стягнення, не відповідає розміру, визначеному Законом України «Про споживче кредитування», та наявні підстави для здійснення відповідного перерахунку з урахуванням п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування». З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №53241-03/2024 від 31.03.2024 у розмірі 15100,00 грн, з яких: 5000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 10100,00 грн (з 31.03.2024 по 21.04.2025: 5000*2,5%*22 дні = 2750,00 грн + за період з 22.04.2024 по 28.07.2024: 5000*1,5%*98 днів =7350,00 грн) сума заборгованості за відсотками. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог на 75,50 %, виходячи із змісту вище зазначеної норми, з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2286 грн 14 коп.

Outcome: approved