Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя Веклич О.О. 07.08.2024 через систему «Електронний суд» звернувся до суду з зазначеною позовною заявою, просить припинити громадянину Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0869 га, кадастровий номер 2310100000:07:052:0109, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для ведення садівництва, право власності на яку 11.01.2018 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1459626823101, номер відомостей про речове право 24352523), шляхом її конфіскації (примусового відчуження) на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (ЄДРПОУ 39820689). Шевченківською окружною прокуратурою за результатами вивчення питання щодо законності володіння [PERSON] , громадянином РФ, земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, розташованою на території Запорізької міської територіальної громади Запорізької області, встановлено порушення вимог Земельного кодексу України. Так, громадянину РФ [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 2310100000:07:052:0109, площею 0,0869 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 4-16, виданий 11.01.2018, видавник: 12 ХДНК. Вказана земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 288193, виданого 03.02.2010 на підставі рішення Запорізької міської ради № 5 від 11.11.2009, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011029100434. При цьому, згідно з інформацією Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 09.04.2024 та Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 28.03.2024, [PERSON] з питань встановлення, оформлення, належності до громадянства України, набуття громадянства України в установленому порядку не звертався. Як повідомив Департамент з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України, на ім`я громадянина РФ [PERSON] , [INFO] , ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області оформлено посвідку на постійне проживання серії [NUMBER] , видану 09.03.2016 ГУ ДМС України в Харківській області, терміном дії безстроково. Разом з цим, відповідно до доводів позивача, дані про припинення права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Таким чином, [PERSON] , будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 11.01.2018 по час звернення до суду) не виконав обов`язок щодо її відчуження відповідно до ст.145 ЗК України, у зв`язку з чим право власності на вказану земельну ділянку підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду. Крім того, стороною позивача наголошено, що вказане порушення вимог земельного законодавства з боку [PERSON] є триваючим, пов`язаним з тривалим, безперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом, натомість чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом. Стосовно права звернення до суду в інтересах держави із даним позовом, у позовній заяві зауважено, що згідно з інформацією Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 19.06.2024 ним не вживалися заходи щодо припинення права власності на земельну ділянку, яке перебуває у власності громадянина РФ [PERSON] .. Посадові особи Управління з контролю за використанням та охороною земель наразі перебувають у простої, обумовленим введенням на території України воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією РФ. Крім того, обсяг бюджетних коштів, виділених Головному управлінню на сплату судового збору та судових витрат на 2024 рік, значно обмежений. Таким чином, будучи обізнаним про порушені інтереси держави, позивач протягом розумного строку не вжив належних та ефективних заходів щодо поновлення інтересів держави, що свідчить про його бездіяльність. Вказані позивачем підстави не можуть і не повинні вважатися поважними для невжиття відповідних заходів з метою усунення порушення вимог законодавства, позаяк інтереси держави щодо конфіскації земельної ділянки сільськогосподарського призначення залишаються незахищеними. Зазначене в повній мірі, відповідно до тверджень сторони позивача, узгоджується з вимогами ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та надає можливість і право прокурору звернутися з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області як уповноваженого органу у даних правовідносинах. Звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання, а саме недопущення володіння іноземними громадянами землями сільськогосподарського призначення на території України без належних на те правових підстав. На підставі викладеного, із посиланнням на ст.19, 131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 80, 130, 145 ЗК України, з огляду на наявність порушень інтересів держави, бездіяльність уповноваженого органу, прокурор, звертаючись до суду, просить задовольнити позов в повному обсязі. Справа на підставі протокола автоматизованого розподілу між суддями від 08.08.2024 передана в провадження судді Вайнраух Л.А. Ухвалою суду від 23.10.2024 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Визначено дату, час і місце проведення підготовчого засідання. За змістом ухвали суду визначено відповідачу 15-денний строк із дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідно до ч.4 ст.178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст.178 ЦПК України). Судом також роз?яснено, що згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов. Встановлено позивачу 5-денний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ч.3-5 ст.178 ЦПК України, при цьому, її копія одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи. Ухвалою суду від 16.04.2025 в порядку витребування доказів зобов`язано Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надати до суду відомості про перетин державного кордону України - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , громадянин Російської Федерації, має посвідку на постійне проживання серії та номер [NUMBER] , виданий 09.03.2016, видавник 6301, - в період з 11.01.2018 по час надання відповіді, оголошено перерву в підготовчому засіданні внаслідок необхідності витребування нових (додаткових) доказів. Ухвалою суду від 25.06.2025 в порядку витребування доказів зобов`язано Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надати до суду відомості про перетин державного кордону України - [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , громадянин Російської Федерації, має посвідку на постійне проживання серії та номер [NUMBER] , виданий 09.03.2016, видавник 6301, - в період з 11.01.2018 по час надання відповіді, оголошено перерву в підготовчому засіданні внаслідок необхідності витребування нових (додаткових) доказів. Ухвалою суду від 20.08.2025 постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі, призначити цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Зустрічної позовної заяви та інших заяв по суті справи сторонами подано не було. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було, відповідні клопотання не заявлено. Прокурорка Алєксандрова С.М., а також представник позивача [PERSON] 15.10.2025 під час розгляду справи підтримали доводи позовної заяви та наведене правове обґрунтування позовних вимог, просили задовольнити позов у визначений спосіб, що ґрунтується на приписах ст.145 ЗК України. Разом з цим, заперечень проти заочного порядку розгляду справи учасники справи не висловили, додаткових доказів не надавали. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток за відомими адресами проживання, крім того, шляхом розміщення оголошення на веб-сайті Судової влади України. Проте, правом на подання відзиву відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України не скористався, жодних заяв та клопотань до суду не скеровував. Згідно з п.1 ч.2 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, доступ до суду є правом особи, що гарантоване, зокрема, ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.55 Конституції України. Доступ до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини це здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Крім того, ЄСПЛ дійшов висновку, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню. Проте, суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту першого статті 6, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини», заява № 42527/98, пункт 44). У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. За змістом ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Письмових заперечень проти позову, заяв та клопотань до матеріалів справи стороною відповідача не надано, про причини своєї неявки у підготовчі та судові засідання [PERSON] не повідомляв. За даними Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 25.06.2025 на виконання ухвали суду від 25.06.2025 [PERSON] перетнув Державний кордон України 14.12.2021 через пункт пропуску «Гоптівка», у напрямку «виїзд» на транспортному засобі Н886КК31, у зворотному напрямку кордон не перетинав. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку сторони позивача, яка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст. 281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку (відповідна ухвала постановлена судом 15.10.2025, що видно з протокола судового засідання). В судовому засіданні 15.10.2025 судом оголошено перерву перед дослідженням письмових доказів, крім того, зобов?язано ГУ Держгеокадастру України в Запорізькій області провести перевірку щодо звернення [PERSON] до управління щодо спірної земельної ділянки. 21.11.2025 судом визнано за можливе продовжити розгляд справи за відсутності її учасників, досліджено письмові докази, оголошено перерву до отримання відповіді позивача. Відповіді від 01.12.2025 та 12.12.2025 досліджені під час судового засідання 19.12.2025. Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні письмові докази, вислухавши пояснення сторони позивача, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що за даними Управління Державної міграційної служби України Запорізькій області від 19.03.2024, скерованими прокурору Шевченківської окружної прокуратури Т.Шпагіній, дані щодо [PERSON] ,, а саме, -належності до громадянства України, оформлення, набуття, встановлення, оформлення належності до громадянства України, припинення громадянства, документування паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон за діючими та архівними картотеками оформлення посвідки на постійне проживання відсутні. Крім того, за відомостями ГУ Державної міграційної служби України в Харківські області від 10.07.2024, на ім`я заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури м.Запоріжжя Хівріча Р., [PERSON] , [INFO] документований постійною посвідкою на проживання в Україні. За даними свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.01.2018, виданого державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Герасимовою О.О. у спадковій справі №419/2015, р.№4-16, посвідчено, що на підставі заповіту спадкоємцем майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , є її син [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з земельної ділянки площею 0,0869 га, кадастровий номер 2310100000:07:052:0109, розташованої за адресою: [ADDRESS] , надана для ведення індивідуального садівництва, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №288193, виданого 03.02.2010 на підставі рішення ЗМР №5 від 11.11.2009, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за №011029100434. Право власності підлягає державній реєстрації. Згідно з даними інформаційної довідки №389847234 від 06.08.2024, земельна ділянка площею 0,0869 га, кадастровий номер 2310100000:07:052:0109, розташована за адресою: [ADDRESS] , з 11.01.2018 на праві власності, цільове призначення для індивідуального садівництва, належить [PERSON] , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №39168162 від 11.01.2018 прийнято державним реєстратором на підставі свідоцтва про право на спадщину, вказаного вище. Дані про обтяження відсутні. За даними витягу №НВ-2300100562024 із технічно документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, сформованого 25.07.2024, нормативна грошова оцінка вказаної вище земельної ділянки 1 966,77 гривень. Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, передбачених ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», з боку прокурора суд враховує наступне. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державний контроль за використанням та охороною земель також здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у межах повноважень, визначених законом, у разі прийняття відповідною радою рішення про здійснення такого контролю. Аналогічну норму містять положення ст. 188 Земельного кодексу України. Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин є Державна служба України з питань геодезії, картографії та її територіальні органи. Згідно з п.п.1 п. 3 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15 Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографогеодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Відповідно до пп.33, 42 пункту 4 Положення Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, окрім іншого організовує та здійснює державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності; подає позови про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом. Згідно з п.8 вказаного Положення Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи. Держгеокадастр реалізує надані йому повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Таким органом на території Запорізької області є Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області. Згідно із п. 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 23.12.2021 № 603, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Відповідно до підпункту 34 пункту 4 даного Положення, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом. Таким чином, враховуючи зазначені положення законодавства саме Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області є уповноваженим органом щодо здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності та в даному випадку, з урахуванням ч. ч. 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, звернення до суду із позовом про конфіскацію земельної ділянки. Статтею 131-1 Конституції України встановлено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з ч.3,4 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Так, 27.05.2024 Шевченківською окружною прокуратурою м.Запоріжжя на ім`я в.о. начальника ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області надіслано запит відповідно до ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» з метою з`ясування питання щодо вжиття заходів щодо конфіскації земельної ділянки відповідача, підтвердження звернення до суду із відповідним позовом, наявності відповідних намірів. 19.06.2024 згідно з даними відповіді на вказаний запит, ГУ Держгеокадастр у Запорізькій області повідомило, що вказані у запиті заходи не вживались з причини простою посадових осіб управління у зв`язку із веденням воєнного стану на території України у зв`язку із збройною агресією РФ. Відповідь засвідчена підписом в.о. начальника управління Л.Сірою. Згідно зі ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Згідно з матеріалами справи також встановлено, що 29.07.2024 Шевченківською окружною прокуратурою м. Запоріжжя Запорізької області на адресу в.о. начальника ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області за №57-101-4569 ВИХ-24 57-1552-24 надіслано повідомлення про вжиття заходів представницького характеру шляхом пред`явлення позову про припинення права власності [PERSON] . Відповідно, підстави для звернення прокурора до суду із даним позовом визнаються судом підтвердженими. Крім того, судом зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області здійснити перевірку звернень від [PERSON] на предмет їх надходження до управління з приводу предмета спору по вказаній справі. За даними відповіді в.о.начальника ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області Л.Сірої за вих.№ від 10.12.2025 №10-8-0.6-4623/2-25 згідно з відомостями програмного забезпечення «Автоматизована система діловодства «ДОК ПРОФ Степ 2.0» [PERSON] до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області з приводу суті спору по вказаній справі не звертався. Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд застосовує такі нормативні положення та дійшов таких висновків. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Так, суд, надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинам, зазначає, що спір у цій справі виник щодо захисту інтересу держави, виходячи з того, що стан збереження земель сільськогосподарського призначення має загальнонаціональне значення, особливо в умовах воєнного стану. Ч.1,3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У практиці ЄСПЛ (зокрема рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини (далі Перший протокол), а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави у право власності є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користування «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання держави в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення та засобами, які використовуються. Положеннями статей 13,14 Конституції України визначається, що земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правовий режим земельних відносин, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування земельними ділянками визначаються законами. Відповідно до ст.1 Земельного кодексу України (далі ЗК України) земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону. Згідно з нормами ст.19 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. У главі 5 ЗК України серед земель сільськогосподарського призначення визначено й режим використання земель для індивідуального садівництва (ст.35 ЗК України). За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст. 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ч.1 ст.386 ЦК України врегульовано, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) визначені нормами Закон України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1, 2 ст.38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 39 вказаного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Частинами 2,3 статті 78 ЗК України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Нормами статті 80 ЗК України визначено, що суб`єктами права приватної власності на землю є громадяни та юридичні особи. Поряд з цим, з урахуванням змісту частини ч.2,3 ст. 81 ЗК України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства, але виключно на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті (а саме, землі несільськогосподарського призначення) у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Так, законність набуття [PERSON] вказаної земельної ділянки у даній справі не стороною позивача оспорюється. Разом цим, відповідно до ч.3,5 ст.22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватися у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Згідно з ч.1,2 ст.35 ЗК України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи, можуть мати земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва на умовах оренди. Відповідно до приписів ч.4 ст.81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Частинами 1,2,4 статті 145 ЗК України також встановлено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом є підставою припинення права власності на земельну ділянку, відповідно до п. «е» ч. 1 ст. 140 ЗК України. Однією з підстав припинення права власності на земельну ділянку за статтею 140 ЗК України є також конфіскація за рішенням суду. Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки (пункт «в» ч.1 ст. 143 ЗК України). Частиною 5 статті 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. П.10 ч.1 ст.346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Статтею 348 ЦК України врегульовано, якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду. Оскільки право власності відповідно до статті 125 ЗК України виникає після одержання власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації, після чого на зазначені правовідносини повністю поширюються гарантії права власності, то обчислення річного строку «добровільного» відчуження слід починати від часу державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку правовстановлюючого документу іноземним громадянином чи особою без громадянства. Так, [PERSON] , [INFO] , як це знайшло своє підтвердження під час розгляду справи, на праві власності належить земельна ділянка, загальною площею 0,0869 га, кадастровий номер 2310100000:07:052:0109, розташована за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка № [NUMBER] , з цільовим призначенням для ведення садівництва, право власності на яку 11.01.2018 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1459626823101, номер відомостей про речове право 24352523). Дані про припинення права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як підтверджено належними та допустимими доказами, дослідженими судом, відсутні. Таким чином, [PERSON] , будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 11.01.2018) не виконав обов`язку щодо її відчуження відповідно до ст.145 ЗК України, у зв`язку з чим право власності на вказану земельну ділянку підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду. Крім того, суд погоджується із твердженнями сторони позивача з приводу того, що вказане порушення вимог земельного законодавства з боку [PERSON] є триваючим, пов`язаним з тривалим, безперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом, натомість чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом. Відповідно до статті 135 ЗК України порядок проведення земельних торгів, визначений цим Кодексом, є обов`язковим у разі, якщо на земельних торгах здійснюються, зокрема, продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення всіх форм власності. Земельні торги проводяться у формі електронного аукціону в режимі реального часу в мережі Інтернет, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суборенди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з переможцем земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу ціну за придбання прав емфітевзису, суперфіцію, або найвищий розмір орендної (суборендної) плати, зафіксовані під час проведення земельних торгів. Організатором земельних торгів є: у разі продажу земельної ділянки власник земельної ділянки, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, що здійснює реалізацію права державної чи комунальної власності на земельні ділянки відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу; у разі укладення договору оренди земельної ділянки особа, яка відповідно до закону може виступати орендодавцем такої земельної ділянки; у разі укладення договору суборенди земельної ділянки орендар земельної ділянки; у разі укладення договору суперфіцію або емфітевзису власник земельної ділянки, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, що здійснює реалізацію права державної чи комунальної власності на земельні ділянки відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, або особа, якій належить право емфітевзису, суперфіцію; у разі виконання рішень, що підлягають примусовому виконанню в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», державний, приватний виконавець. Для проведення земельних торгів організатор земельних торгів укладає з оператором електронного майданчика, підключеного до електронної торгової системи, договір про організацію та проведення земельних торгів. Згідно зі статтею 137 ЗК України протокол про результати земельних торгів та договір за результатами проведення земельних торгів (крім договору купівлі- продажу земельної ділянки) підписуються організатором та переможцем торгів шляхом накладення кваліфікованих електронних підписів у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Договір за результатами проведення земельних торгів укладається між організатором та переможцем земельних торгів протягом 20 робочих днів з дня, наступного за днем формування протоколу про результати земельних торгів. Відповідно до пункту 2 Порядку реалізації пілотного проекту з проведення електронних земельних торгів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 червня 2017 року № 688, організатор електронних земельних торгів територіальний орган Держгеокадастру, що забезпечує здійснення повноважень щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності і уклав з виконавцем електронних земельних торгів договір про проведення електронних земельних торгів. Отже, організатором земельних торгів щодо продажу конфіскованої відповідно до статті 145 ЗК України земельної ділянки сільськогосподарського призначення є територіальний орган Держгеокадастру, що забезпечує підготовку лотів до проведення земельних торгів та є стороною укладеного за результатами електронних земельних торгів договору. Таким чином, конфіскація земельної ділянки на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області є необхідною передумовою її продажу на земельних торгах. Суд вважає за необхідне наголосити, що цивільні права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до вимог ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, суд дійшов висновку, що у межах даної справи позовні вимоги заявлені із дотриманням визначеного чинним цивільним законодавством порядку, а обраний спосіб захисту є ефективним й не суперечить закону. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналіз вище вказаних норм права у їх системному взаємозв`язку дає підстави для висновку, що якщо власник земельної ділянки, який відповідно до закону зобов`язаний відчужити її протягом певного строку, однак не виконав такого обов`язку, то орган, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, звертається до суду; з позовом про конфіскацію вказаної земельної ділянки. За наслідками розгляду такого позову суд ухвалює рішення про конфіскацію даної земельної ділянки або відмови у її конфіскації. Рішення суду про конфіскацію земельної ділянки в подальшому є підставою для продажу цієї земельної ділянки на земельних торгах. Такий правовий висновок сформульований в постановах Верховного Суду від 12 березня 2025 року в справі № 568/823/23, від 12 лютого 2025 року в справі № 683/22/23 та від 07 травня 2025 року в справі № 686/196/23, що спростовує доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду про застосування частини другої, пункту «ґ» частини п`ятої статті 84, частин другої, четвертої статті 145 ЗК України. Згідно з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 683/22/23, пр. 61-14939св23, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічні позиції викладені у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 08 лютого 2019 року у справі № 915/20/18). Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Враховуючи наведене,\~на підставі\~встановлених фактичних\~обставин справи,\~суд приходить\~до висновку\~про доведеність\~та обґрунтованість\~позовних вимог.\~Фактичні обставини у справі, встановлені судом, підтверджені належними письмовими доказами, які узгоджуються між собою та не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3 ст. 89 ЦПК України). Так, оцінивши наявні докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі та у спосіб, визначений позивачем. Разом з цим, суд вважає за необхідне уточнити, ухвалюючи вказане рішення, що не свідчитиме про вихід за межі позовних вимог, із врахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 285/6397/23, пр. 61-14248св24, що конфіскована земельна ділянка підлягає продажу ГУ Держгеокадастру в Запорізькій області на земельних торгах (з метою подальшої виплати ціни проданої земельної ділянки відповідачу). Нормативних виключень щодо наявності обмежень даної виплати на користь громадянина РФ під час розгляду справи не встановлено. Суд також зазначає, що визначений ч.4 ст.145 ЗК України порядок продажу конфіскованої земельної ділянки та порядок відшкодування її вартості колишньому власнику за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не може вважатися таким, що не відповідає вимозі законності втручання у право мирного володіння майном. За змістом ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За приписами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з критеріїв, встановлених ч.3,9 ст.141 ЦПК України, оскільки поданий спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, що зумовило розгляд справи в загальному позовному провадженні, суд дійшов висновку про те, що судові витрати за сплати судового збору у сумі 2\~422,40 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь Запорізької обласної прокуратури.

Outcome: approved