Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Заявник [PERSON] , звернулась до суду із заявою у якій просить суд: встановити факт постійного проживання, [PERSON] , [INFO] , разом з чоловіком - [PERSON] , який помер [INFO] на день його смерті за однією адресою: [ADDRESS] та перебування [PERSON] , [INFO] на утриманні чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування заяви зазначено, що [INFO] помер чоловік заявниці - [PERSON] . Заявниця є пенсіонеркою за віком, в зв`язку з чим отримує пенсію у розмірі 3038,00 грн. Після смерті чоловіка заявниця лишилась основного джерела існування, так як його доходи були для неї основним джерелом до існування, вона перебувала на утриманні чоловіка, так як з 01.01.1992 року по 14.02.2017 року не працювала, доглядала за дітьми, була домогосподаркою. Для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, заявниця звернулася до ГУ ПФУ в Запорізькій області з відповідною заявою щодо переведення з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Заява була розподілена до розгляду ГУ ПФУ у Хмельницькій області. Відповідно до рішення ГУ ПФУ у Хмельницькій області про відмову в перерахунку пенсії №083950002641 від 01.07.2025 заявниці було відмовлено у зв`язку з тим, що нею не надано документ що підтверджує спільне проживання з годувальником до дня його смерті. Заявниця перебувала у зареєстрованому шлюбі та проживала разом з [PERSON] [INFO] по день його смерті - [INFO] . З серпня 1987 року та по день смерті чоловіка вони постійно проживали в квартирі [ADDRESS] , яка належить заявниці та їх сину [PERSON] на праві спільної часткової власності. З 18 вересня 2001 року до 11 листопада 2003 року чоловік заявниці був зареєстрований за адресою спільного проживання, а з 25 листопада 2003 року він формально зареєструвався за адресою гуртожитка: [ADDRESS] . Але жодного дня за адресою гуртожитку не проживав. На день смерті [PERSON] проживав разом із заявницею за однією адресою: [ADDRESS] . Встановлення юридичного факту сумісного проживання за однією адресою заявнику потрібно для переходу на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. 22.09.2025 ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя відкрито провадження у цій справі, розгляд якої визначено проводити у порядку окремого провадження та призначено судове засідання. Представник Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області, отримавши 20.10.2025 копію ухвали суду про відкриття провадження у справі разом із копією заяви та додатками до неї, правом на подання пояснень не скористався, представника в судове засідання не направив. Відповідно до поданої заяви, просили проводити засідання за відсутності їх представника. 12.11.2025 представником заявника [PERSON] подані додаткові докази у справі. 14.11.2025 від Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області надійшли пояснення на заяву [PERSON] , у який Управління зазначило, що надана заявником довідка про спільне проживання, не відповідає Порядку №22-1, у зв`язку з чим 01.07.2025 прийнято рішення про відмову в проведенні перерахунку пенсії. Управління покладається на об`єктивність та неупередженість суду при розгляді заяви, прийнятті законного рішення щодо встановлення факту, що має юридичне значення та просить справу розглядати у відсутність їх представника. У судовому засіданні заявник вимоги заяви підтримала, просила суд її задовольнити, з підстави викладених в заяві.. Будучи допитаним в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою заявниці проживає з нею в одному під`їзді на різних поверхах (вона на 5, заявниця на 2 ). Заявниця з чоловіком проживали в їх будинку з 1979 року, перебували у шлюбі, заявниця не працювала, працював лише її чоловік. В 2017 році чоловік помер, ховали його з квартири заявниці. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є колишньої головою ОСББ «Медвідь», будинку де разом з чоловіком проживала заявниця. Між подружжям завжди були теплі, гарні, добрі стосунки, вони все робили разом. До дня смерті [PERSON] проживав із заявницею за адресою: [ADDRESS] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з 1963 року постійно проживає за адресою: [ADDRESS] (на поверх вище заявниці), з часу переїзду [PERSON] до їх будинку приблизно в 1980 році вона знайома із подружжям. Вони проживали в її під`їзді, в 2017 році [PERSON] помер. Їх сім`я була дружньою, вони все робили разом, [PERSON] повністю утримував дружину, вона довгий час не працювала та займалась будинком та вихованням дітей. Суд, вислухавши пояснення заявника, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить наступного. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якому розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як убачається з матеріалів справи заявниця [PERSON] та [PERSON] , з 27.09.1979 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серія [NUMBER] . [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . [PERSON] , був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , з 18.09.2001 до 11.11. 2003. З 25.11.2003 він був зареєстрований у кімнаті [ADDRESS] , що підтверджується копією йог паспорту. 06.12.2006 на підставі розпорядження від 06.12.2006 було видане Свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 06.12.2006, відповідно до якого квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності в рівних долях громадянам [PERSON] частка та [PERSON] частка, що підтверджується копією свідоцтва [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] від 06.03.2017 Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] він працював до 17.12.2014 та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] , заявниця не працювала з 1992 по 2017 рік. Суд приймає до уваги відомості викладені в акті про фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] від 04.06.2025 та довідці ОСББ «ВЕДМІДЬ» від 5.06.2025 за №29, оскільки вони не суперечать показам свідків та встановленим обставинам. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області від 01.07.2025 у задоволенні заяви [PERSON] від 05.06.2025 про перерахунок пенсії перехід на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відмовлено, у зв`язку із поданням документів, що не відповідають Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005. Із метою підтвердження факту спільного проживання із померлим чоловіком, заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що вона проживала разом із померлим чоловіком та перебувала на його утриманні померлого, оскільки отримувала від нього допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. Встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною шостою цієї ж статті визначено, що фізична особа може мати кілька місць проживання. Постійне проживання особи не завжди може співпадати з місцем її реєстрації, а відтак, не може бути підставою для відмови у встановлені факту спільного проживання однією сім`єю. Під спільним проживанням слід розуміти мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема, щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного. Відповідно до ст. 38 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію. За вимог ч.1 ст. 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21.11.2013 по 21.02.2014 за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування. Відповідно до п.1, ч. 2 цієї статті, непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. Частиною третьою цієї ж статті визначено, що до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Верховний Суд у свої постановах неодноразово підкреслював, зокрема але не виключено у справі № 592/17552/18, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Також ВС зазначив, що постійний характер допомоги означає, що вона не була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Згідно ч 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як роз`яснено в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання призначення пенсії, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Таким чином, у спірних правовідносинах, судом на підставі досліджених письмових доказів, а також з показів свідків встановлено, що заявник та її померлий чоловік тривалий час проживали за адресою: [ADDRESS] , перебували в зареєстрованому шлюбі, були пов`язані спільним побутом та взаємними правами та обов`язками подружжя, а заявниця перебувала на утриманні свого покійного чоловіка, оскільки не працювала з 1992 року, подружжя проживало однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, допомога, яка надавалася заявниці померлим чоловіком була для неї постійним та основним джерелом засобів до існування, у зв`язку з чим суд доходить до обґрунтованого висновку про наявність підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю заявниці та її покійного чоловіка та перебування заявниці на його утриманні. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення заяви. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved