Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Представник позивача, повноваження якої підтверджено довіреністю від 05.12.2024 року № 668, звернулася до суду з позовною заявою за змістом якої просить стягнути з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») заборгованість за кредитним договором № 2004360030 в сумі 48 155,42 грн., з них: 30 568,10 грн. борг за тілом кредиту, 17 587,32 грн. борг за відсотками, а також понесені судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.06.2013 року між акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі АТ «ОТП Банк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 2004360030, який за своєю природою є змішаним договором (кредитний договір та договір про надання банківських послуг), в межах якого відповідачу відкрито картковий рахунок № [NUMBER] . АТ «ОТП Банк» на підставі договору факторингу від 13.10.2023 року № 13/10/23 відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до відповідача за договором № 2004360030 та картковим рахунком № [NUMBER] в сумі 48 155,42 грн., з них: 30 568,10 грн. борг за тілом кредиту, 17 587,32 грн. борг за відсотками. Відповідач свої зобов`язання перед ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», не виконала, в зв`язку з на даний час існує заборгованість на вищевказану суму про стягнення якої й подано позов. Відповідач, будучи належним чином повідомленою, в розумінні п. 4) ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про місце, дату та час розгляду справи, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25.04.2018 року в справі № 800/547/17, а також постановах Верховного Суду від 27.11.2019 року в справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року в справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року в справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 року в справі № 910/16249/19, від 18.03.2021 року в справі № 911/3142/19, від 19.05.2021 року в справі № 910/16033/20, від 07.02.2024 року в справі № 904/853/23, відзив на позовну заяву не надала, у судові засідання неодноразово не з`явилась, поважність причин неявки не повідомила, заяв та клопотань від її імені про відкладення розгляду справи чи з інших процесуальних питань до суду не надходило. Представник позивача в судові засідання не з`явилась, за змістом позовної заяви просила розгляд справи провести за її відсутності, а також не заперечувала проти ухвалення заочного розгляду справи на підставі наявних доказів. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами, як і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується як джерело права, зокрема в Рішенні від 16.02.2017 року в справі «Каракуця проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що будь-яке порушення права доступу до суду відсутнє, якщо особа не виявила належної зацікавленості у розгляді його справи, тобто неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для відповідних правових наслідків. З урахуванням вказаного та вимог ч. 8 ст. 178, ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, а також відсутності підстав, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами в заочному порядку, про що 23.12.2025 року постановлено відповідну ухвалу. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов`язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23.05.2013 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 2004360030 (далі Договір № 2004360030), за змістом якого банківською установою надано відповідачу кредит в розмірі 3 136 грн. строком на 12 місяців, зі сплатою відсотків у розмірі 0,01% річних. Відповідно до змісту п.п. 1.4.1-1.4.3, 1.4.5 1.4.6, 1.4.7 Договору № 2004360030 позичальник зобов`язаний повернути банку отриману суму кредиту та виконати всі інші зобов`язання встановлені договором не пізніше 23.06.2014 року, зокрема щомісячно сплачувати кошти на погашення кредиту та процентів за користування ним та комісії, в розмірах, зазначених у графіку платежів. Умови п.п. 2.2.1, 2.2.2, 2.4 Договору № 2004360030 також передбачено, що банківська установа відриває [PERSON] картковий рахунок у гривнях до якої випускає платіжну картку та надає їй кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії до цього карткового рахунку в розмірі 1 000 грн., яка може бути змінена, строком на 3 роки. Згідно п. 2.9 Договору № 2004360030 за користування кредитом, в тому числі простроченим кредитом чи овердрафтом, банк нараховує проценти в розмірі 2,49% на місяць за операціями розрахунків карткою за товари та послуги та в мережі Інтернет, 3,49% на місяць за операціями зняття готівки в банкоматах та пунктах видачі готівки. У разі виникнення несанкціонованого овердрафту відсотки нараховуються від суми заборгованості в розмірі 0,15% в день. Умовами п. 3.6 Договору № 2004360030 передбачено, що банк має право відступити повністю чи частково свої права вимоги за кредитним договором та/чи угодою третій особі. Відповідно до графіку платежів до Договору № 2004360030 [PERSON] зобов`язувалась щомісячно (12 платежів) у період часу з 23.07.2013 року по 23.06.2014 року сплачувати на користь АТ «ОТП Банк» грошові кошти в розмірі 340 грн., з яких: 261,59 грн. зараховувались на погашення суми кредиту, 78,40 грн. на сплату комісії, 0,01 грн. на сплату процентів за користування кредитом. Таким чином, загальна вартість кредиту становить 4 076,96 грн. Між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та АТ «ОТП Банк» 13.10.2023 року укладено договір факторингу № 13/10/23 (далі Договір № 13/10/23), за умовами п.п. 1.1, 3.1 якого до останнє відступило позивачу належні йому права грошової вимоги за кредитними договорами, до боржників, зазначених у відповідному реєстрі. Зі змісту п.п. 6.1.1, 6.1.2 Договору № 13/10/23 вбачається, що АТ «ОТП Банк» відступало ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги заборгованості до своїх клієнтів (боржників), яка виникла по кредитних продуктах (реєстр № 1) та по карткових продуктах (реєстр № 2), окремо. Згідно п. 6.2.3 Договору № 13/10/23 право вимоги переходить до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» з моменту підписання сторонами цього договору. Водночас суд позбавлений можливості встановити всі інші істотні умови Договору № 13/10/23, оскільки представником позивача надано суду лише завірені копії першої, третьої, четвертої та дванадцятої (останньої) його сторінок. Відповідно до витягу з реєстрів боржників від 13.10.2023 року № 2, який є додатком № 1 до Договору № 13/10/23, АТ «ОТП Банк», крім іншого, передано ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до [PERSON] (№ 3689) за Договором № 2004360030 та картковим рахунком № [NUMBER] на загальну суму заборгованості 48 155,42 грн., з них: 30 568,10 грн. борг за тілом кредиту, 17 587,32 грн. борг за відсотками. Згідно розрахунку заборгованості за картковим рахунком № [NUMBER] , відкритим в межах Договору № 2004360030, зробленого представником позивача, загальний розмір заборгованості [PERSON] з 13.10.2023 року не змінювався та станом на 31.03.2025 року становить 48 155,42 грн., з них: 30 568,10 грн. борг за тілом кредиту, 17 587,32 грн. борг за відсотками. Водночас жодного розрахунку суми заборгованості [PERSON] перед АТ «ОТП Банк» ні за Договором № 2004360030, ні за картковим рахунком № [NUMBER] , станом на дату відступлення права вимоги за ними на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», суду не надано. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини щодо надання позики та фінансових послуг у сфері кредитування, які врегульовано Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Згідно з п. 1) ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо: його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями п. 1) ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 515 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ч. 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно ч. 3 ст. 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Положеннями ч. 1 ст. 1080 ЦК України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1081, ч. 1 ст. 1082 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За вказаних обставин, суд вважає доведеним, що 23.05.2013 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Договір № 2004360030, який передбачав як надання відповідачу кредиту в розмірі 3 136 грн. на умовах строковості, поворотності та платності, так і відкриття їй карткового рахунку з встановленням відновлювальної кредитної лінії в розмірі 1 000 грн., який міг змінюватись, користування якою передбачало платність та поворотність. Відповідно до досліджених матеріалів справи факт реальності надання АТ «ОТП Банк» кредиту в розмірі 3 136 грн. не викликає сумнівів, однак жодних доказів користування [PERSON] чи картковим рахунком № [NUMBER] чи відновлювальною кредитною лінією до нього стороною позивача не надано, а також не вказано про неможливість надання таких доказів, як і не заявлено клопотань про їх витребування. АТ «ОТП Банк» на підставі Договору № 13/02/23 хоч і відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до [PERSON] за картковим рахунком № [NUMBER] , але надані до суду представником позивача докази не підтверджують реальну наявність у АТ «ОТП Банк» права вимоги за цим картковим рахунком, так і обґрунтованість розрахунку відступлених до стягнення сум заборгованості Також з аналізу умов Договору № 13/02/23, витягу з реєстру боржників № 2 та розрахунку заборгованості, наданих стороною позивача, вбачається, що АТ «ОТП Банк» відступило позивачу лише право вимоги заборгованості відповідача, яка виникла виключно за картковим рахунком, який також відкрито на підставі Договору № 2004360030, а не заборгованості, яка виникла в зв`язку з наданням їй кредиту в розмірі 3 136 грн. за цим же Договором № 2004360030, оскільки сторонами Договору № 13/02/23 розмежовано боржників за типом їх заборгованості окремими реєстрами у реєстрі № 1 боржники заборгованість яких виникла по кредитних продуктах, у реєстрі № 2 боржники, які мають заборгованість по карткових продуктах. Наданий представником позивача розраху0нок заборгованості за картковим рахунком № [NUMBER] , відкритим в межах Договору № 2004360030, за період з 13.10.2023 року по 31.05.2025 року, підлягає критичній оцінці судом, оскільки він не відображає розрахунок заборгованості, яка відступлена АТ «ОПТ Банк», та позбавляє можливості перевірити її відповідність договірним умовам. Також вказаний розрахунок заборгованості, зроблений представником ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», не може вважатися належним доказом, оскільки не є первинним обліковим бухгалтерським документом, як наслідок, не може підтверджувати існування тих чи інших операцій, тобто він не підтверджує як факту реальності користування [PERSON] кредитними коштами АТ «ОТП Банк», так і невиконання своїх зобов`язань в зв`язку з цим. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1081 ЦК України АТ «ОТП Банк» відповідає перед ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за дійсність грошової вимоги право якої відступається. З огляду на вказане, ненадання АТ «ОТП Банк» у повному обсязі документів ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», які б підтверджували реальність виникнення в нього права вимоги до [PERSON] за картковим рахунком № [NUMBER] , відкритим на підставі Договору № 2004360030, яке відступлено позивачу, не може слугувати підставою для зниження стандарту доказування в справі, а питання щодо наслідків цього мають вирішуватися між сторонами Договору № 13/02/23. При цьому, відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, з урахуванням не отримання нею примірника позовної заяви з додатками, не може бути підставою для задоволення позовних вимог та звільнення позивача від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України. Вказане, крім іншого, зумовлено тим, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права під час судового провадження, в той час як інтереси фінансових установ представляють особи, які мають юридичну освіту, та значний досвід ведення судових справ з аналогічних спорів. Про необхідність особливого правового захисту особи споживача фінансових послуг як слабшої сторони у даних правовідносинах, а також навіть звуження дії принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору на користь споживача фінансових послуг, вказано в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 1-12/2013. Водночас суд вважає, що стороною позивача не в повній мірі реалізовано надані процесуальні права та обов`язки, передбачені п. 4) ч. 2 ст. 43, ч. 2 ст. 83 ЦПК України, щодо надання всіх доказів на підтвердження викладених фактів та заявлених позовних вимог. Положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Надані представником позивача докази не підтверджують заявлені позовні вимоги та об`єктивно позбавляють можливості суд першої інстанції в повному обсязі встановити всі обставини справи, а самостійне витребування судом доказів у сторін чи третіх осіб за власною ініціативою свідчило б про порушення принципів рівності та диспозитивності, а також про упередженість суду, що є недопустимим. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, згідно змісту ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тож обґрунтування наявності таких обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає принципу справедливості розгляду справи судом, встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно п. 4) ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи, крім іншого, зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Водночас суд вважає, що стороною позивача, в порушення п. 4) ч. 2 ст. 43, ч. 1 ст. 81, ч. 2 ст. 83 ЦПК України, не надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження фактів виникнення у [PERSON] фінансових зобов`язань перед АТ «ОТП Банк» за картковим рахунком № 262010469509, відкритим на підставі Договору № 2004360030, та, як наслідок, наявності законних підстав у АТ «ОТП Банк» відступати ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги заборгованості за ним, та набуття позивачем статусу кредитора по відношенню відповідача. При цьому, стороною позивача в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 83, ч. 1 ст. 84 ЦПК України не повідомлялось суд про неможливість надання доказів, які підтверджують вищевказані обставини та факти, та необхідність надання додаткового строку для їх надання чи витребування їх у третіх осіб. З огляду на вказане, докази, які не було подано представником позивача до суду першої інстанції, щодо вищевказаних обставин, які суд визнав недоведеними, не можуть бути подані до суду апеляційної інстанції, а в разі їх подання не підлягатимуть прийняттю, відповідно до ч. 8 ст. 83, ч. 3 ст. 367 ЦПК України. Неприйнятність безпідставного прийняття в апеляційній інстанції нових доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, засвідчено у висновках Верховного Суду (постанови від 12.03.2020 року у справі № 738/172/17, від 10.04.2019 року в справі № 145/474/17, від 05.12.2018 року в справі № 346/5603/17, від 03.05.2018 року в справі № 404/251/17). Таким чином, у разі прийняття та дослідження нових доказів апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок щодо підстав для цього в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог з вищевказаних підстав, суд враховує, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принципи, пов`язані з належним здійсненням правосуддя, положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов`язано давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Рішення у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 року, Рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача, сплаченого судового збору за подання даної позовної заяви, оскільки в задоволені позовних вимог ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» судом відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed