Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про відновлення меж земельної ділянки. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що [PERSON] (далі - позивач), є власницею земельної ділянки площею 0,0379 га, кадастровий номер 3210945900:01:032:0524, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (далі земельна ділянка). 20.09.2018 р. сертифікованим інженером-землевпорядником ФОП « [PERSON] » (кваліфікаційний сертифікат інженера землевпорядника №013303 від 08.02.2018 р.; кваліфікаційний сертифікат інженера-геодезиста №011518 від 15.11.2013 р.; свідоцтво про підвищення кваліфікації АА №0536 від 07.11.2017 р.) було підготовлено Технічний звіт щодо відновлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки (далі технічний звіт). Відповідно до даних технічного звіту межі земельної ділянки порушені зі сторони всіх сусідів чим обмежуються права позивача, як власника земельної ділянки. Враховуючи, що відповідачами порушено права позивача як власниці земельної ділянки, а також відповідачі відмовилися та проігнорували вимоги щодо відновлення меж земельної ділянки у добровільному порядку, позивач звертається до суду з метою захисту свого порушеного права. З огляду на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив зобов?язати [PERSON] (власник земельної ділянки з кадастровим номером №3210945900:01:032:0534), [PERSON] (співвласник земельної ділянки з кадастровим номером №3210945900:01:032:0514), [PERSON] (співвласник земельної ділянки з кадастровим номером №3210945900:01:032:0514), [PERSON] (співвласник земельної ділянки з кадастровим номером №3210945900:01:032:0533), [PERSON] (співвласник земельної ділянки з кадастровим номером №3210945900:01:032:0533) вчинити дії спрямовані на відновлення меж земельної ділянки площею 0,0379 га, кадастровий номер 3210945900:01:032:0524, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , для чого здійснити дії по знесенню/перенесенню паркану та/або інших будівель/споруд/іншого майна, які належать їм на праві власності/користування і фактично знаходяться на території земельної ділянки відповідно до встановлених меж сертифікованим інженером- землевпорядником ФОП « [PERSON] » та вказаних у Технічному звіті щодо відновлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2019 року справу було передано на розгляд судді Саранюк Л.П. Ухвалою судді від 23.07.2019 р. відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. 11.09.2019 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на наступне. Із тексту позовної заяви та доданих до неї доказів не вбачається будь-який зв?язок [PERSON] зі спірними правовідносинами. Так, [PERSON] ніколи не була та не є власником спірної земельної ділянки та/або суміжних земельних ділянок, не була та не є власником будь-якого нерухомого майна за спірною адресою. [PERSON] ніколи не виконувались та/або не замовлялись будь-які підрядні/будівельні/інші роботи на спірній та/або суміжних земельних ділянках. Відтак, [PERSON] є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах. 29.10.2019 року від представника [PERSON] адвоката Канарського В.О. надійшов відзив на позовну заяву, у якому просили у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на наступне. Із тексту позовної заяви та доданих до неї доказів не вбачається будь-який зв?язок [PERSON] зі спірними правовідносинами. Так, [PERSON] ніколи не була та не є власником спірної земельної ділянки та/або суміжних земельних ділянок, не була та не є власником будь-якого нерухомого майна за спірною адресою. [PERSON] ніколи не виконувались та/або не замовлялись будь-які підрядні/будівельні/інші роботи на спірній та/або суміжних земельних ділянках. Відтак, [PERSON] є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах. 29.10.2019 року від представника відповідачки [PERSON] адвоката Канарського В.О., яка в подальшому була залучена до участі у справі в якості третьої особи, надійшов відзив на позовну заяву, у якому просили у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на наступне. Так, відповідно до фактичних обставин справи, [PERSON] набула у власність домоволодіння, яке розташоване за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 листопада 2014 року. Зі змісту вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку вбачається, що його було фактично введено в експлуатацію та зареєстровано попереднім власником в квітні 2014 року. Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,288 га, кадастровий номер якої 3210945900:01:032:0514. При цьому, на час набуття [PERSON] права власності на домоволодіння, усі огорожі (у тому числі спірні) з бетону і металевого профілю вже перебували на земельних ділянках і були розташовані на тих самих місцях, де вони знаходяться на даний момент. Отже, спірні огорожі були побудовані раніше набуття [PERSON] права власності на домоволодіння, а будь-яке втручання в їх конструкцію або збільшення їх розмірів не відбувалось. Як на момент набуття права власності [PERSON] домоволодіння, так і у подальшому, претензій щодо вказаних споруд [PERSON] не заявляла. Не представлено також будь-яких доказів про те, що між попереднім власником домоволодіння та [PERSON] існував спір з приводу порядку користування спірною земельною ділянкою та розташуванням споруд. Більш того, на схематичному плані земельної ділянки, що є частиною Технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок за адресою [ADDRESS] , який належить позивачу, та який було виготовлено 27.09.2013 року, вже нанесено спірні огорожі. А відповідно до положень договору підряду від 27 грудня 2012 року, на підставі якого здійснювалось будівництво будинку позивача, передбачається будівництво огорожі (етап будівництва ІХ «Протоколу погодження договірної ціни по видах будівельних робіт» (Додаток 1). Отже, зазначений порядок користування земельною ділянкою кадастровий номер 3210945900:01:032:0524 не заперечувався [PERSON] . Відповідно до Рішення Вищої Ради правосуддя від 14.09.2021 року № 1989/0/15-21 суддю Ірпінського міського суду Київської області [PERSON] звільнено у відставку. Відповідно до витягу з розпорядження керівника апарату Шолкової Т.М. від 22.09.2021 року № 58 справу № 367/5217/19 передано на повторний автоматичний розподіл. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2021 року справу № 367/5217/19 передано для розгляду судді Шестопаловій Я.В. Ухвалою судді Шестопалової Я.В. від 20.10.2021 року було прийнято справу до свого провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Шестопалової Я.В. від 15.11.2022 року було замінено у справі первісних відповідачів [PERSON] та [PERSON] на належних відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою судді Шестопалової Я.В. від 22.08.2023 року було замінено у справі первісного відповідача [PERSON] на належних відповідачів [PERSON] та [PERSON] . 25.03.2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Халупка М.Ю., надійшов відзив на позовну заяву, у якому просили залишити позов без розгляду на підставі ст. 44 ЦПК України з огляду на наступне. Так, відповідно до фактичних обставин справи, [PERSON] набув у власність домоволодіння, яке розташоване за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 жовтня 2017 року. Зі змісту вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку вбачається, що його було фактично введено в експлуатацію та зареєстровано попереднім власником в квітні 2016 року. Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0235 га, кадастровий номер якої 3210945900:01:032:0534. При цьому, на час набуття [PERSON] права власності на домоволодіння, усі огорожі (у тому числі спірні) з бетону і металевого профілю вже перебували на земельних ділянках і були розташовані на тих самих місцях, де вони знаходяться на даний момент. Отже, спірні огорожі були побудовані раніше набугтя [PERSON] права власності на домоволодіння, а будь-яке втручання в їх конструкцію або збільшення їх розмірів не відбувалось. Як на момент набуття права власності [PERSON] домоволодіння, так і у подальшому, претензій щодо вказаних споруд [PERSON] не заявляла. Не представлено також будь-яких доказів про те, що між попереднім власником домоволодіння та [PERSON] існував спір з приводу порядку користування спірною земельною ділянкою та розташуванням споруд. Більш того, на схематичному плані земельної ділянки, що є частиною Технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок за адресою [ADDRESS] , який належить позивачу, та який було виготовлено 27.09.2013 року, вже нанесено спірні огорожі. А відповідно до положень договору підряду від 27 грудня 2012 року, на підставі якого здійснювалось будівництво будинку позивача, передбачається будівництво огорожі (етап будівництва ІХ «Протоколу погодження договірної ціни по видах будівельних робіт» (Додаток 1). Отже, зазначений порядок користування земельною ділянкою кадастровий номер 3210945900:01:032:0524 не заперечувався [PERSON] 30.12.2024 року від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвоката Золоткової Г.О. надійшли письмові пояснення на позовну заяву, у яких вказано, що відповідачі підтримують відзив, поданий [PERSON] . Вказали, що ні [PERSON] , ні відповідачі [PERSON] та [PERSON] не вчиняли жодних дій , які б порушували права чи інтереси позивачки стосовно земельної ділянки за кадастровим номером 3210945900:01:032:0524. Крім того, [PERSON] та [PERSON] заявили про пропуск [PERSON] строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав щодо земельної ділянки. Ухвалою судді Шестопалової Я.В. від 05.05.2025 року було залучено [PERSON] до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Ухвалою суду від 08.10.2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні, на підставі ст. 241 ЦПК України, суд закінчив з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів ст. 242 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечував щодо задоволення позовних вимог, у позові просив відмовити. Вказав, що на момент придбання земельної ділянки відповідачем, спірний паркан вже було встановлено, при цьому жожних доказів на підтвердження, окрім технічного звіту, позивачкою не долучено. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували щодо задоволення позовних вимог, у позові просили відмовити. Вказали, що земельна ділянка була придбана відповідачами у тому вигляді, який є наразі. Відповідачі нічого не будували та не переставляли, не вчиняли жодних дій, які б порушували право власності позивачки. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0,0379 га, кадастровий номер 3210945900:01:032:0524, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Належність речових прав на вказаний об`єкт нерухомого майна підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2694711 від 20.04.2013 року. [PERSON] є власником суміжної (сусідньої) земельної ділянки 0,0235 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер №3210945900:01:032:0534, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 188774709 від 14.11.2019 року. Підставою для набуття права власності є договір купівлі-продажу від 24.10.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. від 24.10.2017 року за № 2816. [PERSON] та [PERSON] є власниками земельної ділянки площею 0,0215 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер №3210945900:01:032:0533, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 188769830 від 14.11.2019 року. Підставою для набуття права власності є договір купівлі-продажу від 15.08.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щенніковою Г.С. від 15.08.2016 року за № 1504. З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власниками земельної ділянки площею 0,0288 га, з кадастровим номером 3210945900:01:032:0514, за адресою [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Підставою для набуття права власності є договір купівлі-продажу, укладений 05.08.2023 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Власюк Т.М. від 05.08.2023 року за № 1213. Згідно Технічного звіту щодо відновлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, виконаного 20.09.2018 р. сертифікованим інженером-землевпорядником ФОП « [PERSON] », виявлено невідповідність встановлених огорож суміжних земельних ділянок до межі земельної ділянки [PERSON] згідно координат бази даних Державного Земельного Кадастру, а саме: земельна ділянка кадастровий номер №3210945900:01:032:0533, площею 0,0215 га, своєю огорожею накладається на земельну ділянку [PERSON] і займає площу 20м2; земельна ділянка кадастровий номер №3210945900:01:032:0534, площею 0,0235 га, своєю огорожею накладається на земельну ділянку [PERSON] і займає площу 32м2; земельна ділянка кадастровий номер №3210945900:01:032:0514, площею 0,0288 га, своєю огорожею накладається на земельну ділянку [PERSON] і займає площу 58м2. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ч. 1 п.п. 1,3,7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та интересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права разі його порушення, невизнання або оспорювання. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно з частинами першою та другою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин (стаття 107 ЗК України). Відповідно до статті 108 ЗК України у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди. Із документів, які надавалися до суду третьою особою [PERSON] , а саме з копії технічного паспорта, виготовленого 27.09.2013 р., на належний [PERSON] індивідуальний житловий будинок за адресою [ADDRESS] , схематичного плану земельної ділянки (складова технічного паспорта на будинок) вбачається, що спірні огорожі вже були на тому самому місці, де знаходяться і станом на тепер. Крім того 27.12.2012 р. між позивачкою та громадянином [PERSON] був укладений Договір підряду на будівництво житлового будинку (монтаж фундаменту та будинку на фундамент). На підставі п.1.1 цього договору замовник будівництва доручає підряднику збудувати житловий будинок на земельній ділянці , площею 0,0379, розташованому за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3210945900:01:032:0524. Додатком №1 до договору підряду від 27.12.2012 р. є Протокол узгодження ціни по видам будівельних робіт, який підписаний [PERSON] та підрядником. Зокрема, пунктами 22, 23 передбачено, що саме підрядник здійснює будівництво паркану і ввід будинку в експлуатацію, а підрядник оплачує ці види робіт. За умовами пункту 6.2 Договору підряду роботи вважаються прийнятими у випадку підписання Акту прийняття робіт. При наявності зауважень складається спільний протокол із зазначенням строків усунення недоліків. За умовами пункту 6.3 після завершення робіт за договором підряду підрядчик вводить будинок в експлуатацію, а замовник виплачує винагороду за це. Відповідно до пункту 6.4. договору підряду замовник може здійснювати контроль за якістю виконуваних робіт як самостійно так і з залученням відповідних спеціалістів відповідної кваліфікації. За умовами пункту 6.7. договору підряду за умови підписання сторонами акту приймання робіт, а також проміжних актів виконаних робіт за договором підряду, претензії щодо строків, обсягу та якості виконаних робіт підрядчиком не приймаються. Із системного аналізу умов договору підряду, факту введення будинку в експлуатацію вбачається, що на стадії будівництва житлового будинку позивачка контролювала процес будівництва будинку та паркану. Підписуючи акти виконаних робіт чи фактично здійснюючи оплату за ці роботи , позивачка не висловлювала зауважень підряднику щодо виконаних робіт. Відповідно, між нею і підрядником існувала домовленість щодо розташування паркану саме на цьому місці земельної ділянки, де він зараз і є. Тобто , до 27.09.2013 р. (дата виготовлення технічного паспорта на будинок) позивачка погодила місце розташування паркану, оплатила роботу з виготовлення паркану. Відповідно, між замовником і підрядником існувала домовленість про те, що фактична площа земельної ділянки за кадастровим номером 3210945900:01:032:0524, яка перебуватиме у її користуванні буде меншою за площу, яка їй належить на праві власності. Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами факт встановлення відповідачами огорожі та порушення відповідачами межі між належними сторонам земельними ділянками. Саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення її права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні її частини земельної ділянки діями відповідачів щодо встановлення паркану з порушенням межі між належними сторонам земельними ділянками. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2021 року у справі № 947/30277/19 (провадження № 61-12547св21) вказано, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю». Умовою задоволення негаторного позову позивача є встановлення судом факту протиправності дій відповідача. Проте, у даній справі всупереч наведеним нормам чинного процесуального законодавства, позивачем не надано доказів, які б відповідали вимогам щодо їх належності, допустимості та достатності, а також однозначно свідчили про порушення саме відповідачами її прав щодо користування межею та встановлення паркану відповідачами. У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції`вказано, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Враховуючи вищенаведене, оцінюючи в сукупності надані докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами факту протиправності дій відповідачів. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Щодо обрання позивачем способу захисту порушеного права, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з уточненої позовної заяви, позивачем сформульовано прохальну частину позову із зазначенням альтернатив можливих способів захисту порушеного права («або…або»). Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Процесуальне законодавство встановлює вимоги до змісту позовної заяви. Від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи. Законодавство не вимагає матеріально-правового обґрунтування вимог, однак обґрунтування позову не правовими фактами може негативно вплинути на наслідки вирішення вимоги по суті. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючи ознаки позову) є предмет і підстава. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову як наслідок наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Іншими словами зміст позовних вимог - це максимально чітко і зрозуміло сформовані визначення способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу у прохальній частині позову. Суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту. Отже, враховуючи вимоги процесуального закону, формулювання прохальної частини позову із зазначенням альтернатив можливих способів захисту порушеного права є таким, що не відповідає положенням ЦПК України. До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2024 року по справі №990/150/23. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають. В силу положень ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі ст.ст. 91, 103, 107, 108, 152 ЗК України,

Outcome: dismissed