Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Буського споживчого товариства, Буської міської ради Золочівського району Львівської області про визнання права власності на майно, в якому просить суд визнати за ним право власності на нежитлову будівлю (приміщення базару) загальною площею 51,4 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 08 квітня 1993 року він придбав зазначене вище майно загальною площею 62,7 кв.м у Буського споживчого товариства на підставі договору купівлі-продажу приміщення базару. Усі істотні умови договору були сторонами виконані: ним здійснено повну оплату вартості об`єкта, натомість відповідач передав йому приміщення у користування. З моменту укладення договору позивач володіє і користується цим приміщенням як власник, здійснює його експлуатацію, утримання та користування відповідно до призначення. Однак позивачем не було вчасно зареєстровано право власності в установленому законом порядку. З огляду на це, він звернувся до державного реєстратора з наміром внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності, набуте ним на підставі вказаного договору. Однак, державним реєстратором було відмовлено у проведенні державної реєстрації прав, оскільки договір купівлі-продажу, який в оригіналі наявний у позивача, не відповідає вимогам чинного на сьогоднішній день законодавства щодо письмової нотаріальної форми договорів щодо нерухомості, визначених Цивільним кодексом України. Факт набуття права власності підтверджується не лише укладенням договору, а й його довготривалим, відкритим та добросовісним користуванням нежитловим приміщенням. Указане приміщення фактично перебуває у володінні позивача з моменту укладення договору понад 30 років. Також, позивачу міською радою було передано в оренду земельну площею 0,0487 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі у м. Буськ, пл. Ринок. В позасудовому порядку позивач не може зареєструвати право власності на майно, попередній власник майна Буське споживче товариство перебуває в стані припинення, а тому зареєструвати повторно договір купівлі-продажу не видається можливим. З огляду на це, з метою захисту своїх майнових прав та інтересів, позивач просить суд його позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач Буське споживче товариство у судове засідання не з`явився, правом подання відзиву на позов не скористався. Відповідач Буська міська рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника суду не забезпечив, направив суду заяву, в якій просить слухати справу у відсутності представника, щодо позову не заперечив. Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що позовну заяву слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 квітня 1993 року між позивачем та Буським споживчим товариством було укладено договір купівлі-продажу приміщення базару загальною площею 62,7 кв.м. За умовами договору позивач повністю сплатив вартість об`єкта, а відповідач передав йому спірне приміщення у володіння та користування. Згідно з довідкою виданою Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 3112-с від 18.06.2020 року, у результаті переобмірів загальна площа нежитлової будівлі була уточнена та становить 51,4 кв.м. Відповідно до наданого технічного паспорта на нежитлову будівлю, виготовленого фізичною особою-підприємцем [PERSON] від 26.06.2025 року, встановлено, що зазначена будівля загальною площею 51,4 кв. м відповідає визначеним технічним характеристикам, а також чинним будівельним нормам і вимогам. Зазначені обставини підтверджують належний технічний стан об`єкта нерухомого майна та відсутність порушень будівельних норм під час його зведення та експлуатації. З моменту укладення договору позивач відкрито, безперервно та добросовісно володіє і користується вказаним нерухомим майном як власник, здійснює його утримання та експлуатацію за цільовим призначенням. Судом також встановлено, що рішенням Буської міської ради від 20.05.2020 року № 37 позивачу було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування зазначеної будівлі. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 4620610100:13:025:0546, та вона перебуває в оренді у позивача. Витягом з Державного земельного кадастру № НВ-5116749682021 від 18.06.2021 року підтверджується, що земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер: 4620610100:13:025:0546. У державній реєстрації права власності позивачу було відмовлено у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу 1993 року не відповідає вимогам чинного на сьогодні законодавства щодо нотаріального посвідчення правочинів з нерухомістю. Із витягу з Єдиного державного реєстр юридичних осіб, фізичних\~осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що станом на час розгляду справи Буське споживче товариство перебуває в стані припинення, голова ліквідаційної комісії Залужний В.Б. не має повноважень вчиняти правочини, зокрема укладати або підтверджувати договори купівлі-продажу, видавати будь-які довідки чи посвідчення щодо майна товариства, що унеможливлює переукладення або нотаріальне посвідчення договору. Відповідно до статей 15, 16, 328, 319, 392 Цивільного кодексу України, право власності підлягає судовому захисту, зокрема шляхом його визнання у разі, якщо таке право не визнається або оспорюється іншою особою чи відсутні належні правовстановлюючі документи. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою,а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 317 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Відсутність правовстановлюючого документа на будинок створює об`єктивні перешкоди для реалізації прав власника позивачам. Так, у постанові Верховного Суду України від 18.02.2015 у справі № 6-244цс14 зазначається, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Тобто, вказані дві підстави пред`явлення позову для захисту (визнання) права власності є самостійними та такими, що можуть не залежати одна від одної, про що свідчить їх виокремлення у ст. 392 ЦК України і про що наголошується у зазначеному рішенні Верховного Суду України. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 9 ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. В даному випадку право власності не визнається у зв`язку з відсутністю належного правового оформлення та фактичною неможливістю отримання документів, необхідних для державної реєстрації. Аналогічні ситуації неодноразово розглядалися Верховним Судом, зокрема у постанові ВП ВС від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України. У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності. Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Постанова ВП ВС від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц - визнання права власності є ефективним і належним способом захисту прав сторони - покупця, який за договором купівлі-продажу майнових прав повністю сплатив узгоджену в договорі грошову суму, проте не може реалізувати свої права внаслідок недобросовісної поведінки продавця після введення будинку в експлуатацію, який не визнає права покупця на цю збудовану квартиру. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що положення статті 392 ЦК України підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між особою, яка відчужила майнові права на квартиру в багатоквартирній новобудові (Сторона 1) та особою, яка такі права придбала (Сторона 2) у випадку, коли об`єкт будівництва (багатоквартирна новобудова) зданий в експлуатацію, проте Сторона 1 не виконує умови зазначеного договору з передачі Стороні 2 усіх необхідних документів для оформлення права власності на квартиру, вартість якої Сторона 2 сплатила в повному обсязі, та не визнає права Сторони 2 на цю збудовану квартиру. Постанова КГС ВС від 22.05.2018 у справі № 923/1283/16 (1) Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно Оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач набув право власності на спірне майно на підставі договору купівлі-продажу, повністю виконав його умови, а відсутність державної реєстрації та належного правовстановлюючого документа є формальною перешкодою для реалізації вже існуючого права. З огляду на викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved