Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У вересні 2025 року ТОВ «Діджи Фінанс» подало через систему «Електронний суд» позов до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що 11 березня 2021 року між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір №102376405, згідно умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 15000,00 грн строком на 30 днів, зі сплатою відсотків. 23 червня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладений договір факторингу №03Т, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за кредитним договором № 102376405 від 11.03.2021 на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а відповідно ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до відповідачки. Згідно договору відступлення сума боргу перед новим кредитором (ТОВ «Діджи Фіфнанс» становить 64500 грн. із яких: заборгованість за тілом кредиту становить 15000 грн; заборгованість за відсотками становить 49500 грн. За викладених обставин, позивач просив стягнути з відповідачки 64500 грн заборгованості за кредитним договором № 102376405 від 11.03.2021, судовий збір у розмірі 2422,40 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень. Рух справи та процесуальні дії Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 03.10.2025 у даній справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 03.11.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Позиція сторін 06.10.2025 представник відповідачки Дончак Д.М. подав відзив на позовну заяву узагальнені доводи якого зводяться до того, що позивачем не надано достатніх доказів укладення договору, отримання кредитних коштів, проценти нараховані поза межами строку кредитування. За таких обставин представник відповідачки просить відмовити в задоволенні позову, а також стягнути з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. 13.10.2025 представник позивача подав відповідь на відзив узагальнені доводи якої зводяться до того, що договір з відповідачем укладений в порядку, визначеному Законом України "Про електронну комерцію", грошові кошти перераховані в безготівковій формі на банківську картку відповідача, яка ним була вказана при укладені договору, а нарахування процентів відповідає умовам договору. Вважає, що відсутні будь-які правові підстави для стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. Враховуючи це, представник просить задовольнити позов та стягнути з відповідача судові витрати. Представник відповідача подав заперечення, аналогічні доводам наведеним у відзиві на позовну заяву. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Фактичні обставини, встановлені судом З матеріалів справи вбачається, що 11 березня 2021 року в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» [PERSON] подано заявку на отримання кредиту № 102376405. Також,11.03.2021 між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір №102376405, згідно умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 15000,00 грн строком на 30 днів до 10 квітня 2021 року. Відповідно п.1.5.2 кредитного договору №102376405 від 11 березня 2021 року, проценти за користуванням кредитом:4500 грн, які нараховуються за ставкою 1,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п.1.6 стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Згідно п.1.7 тип процентної ставки за цим договором: фіксована. Згідно копії виписки за договором №б/н за період 11.03.2021 16.03.2021 вбачається, що на картку № [NUMBER] , яка належить [PERSON] було зараховано кошти у розмірі 15000,00 грн. 23 червня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладений договір факторингу №03Т, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за кредитним договором №102376405 від 11.03.2021 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» приймає належні ТОВ « Мілоан» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Згідно витягу реєстру боржників до договору факторингу №03Т від 23 червня 2021 року, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №102376405 від 11 березня 2021 року в розмірі 64500,00 грн, в тому числі: 15000,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 49500,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Мотиви суду та застосовані норми права Згідно із частиною 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як вбачається із частини 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як вбачається із частини 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Із матеріалів справи вбачається, що 11.03.2021 [PERSON] через сайт tengo.ua заповнила анкету-заяву на кредит №102376405, згідно якої сума кредиту 15000,00 грн у валюті - українська гривня; строк кредиту - 30 днів з 11.03.2021; дата повернення кредиту 10.04.2021; складові частини сукупної вартості кредиту: комісія за надання кредиту 0,00 грн, нараховується одноразово за ставкою 0.00 % від суми кредиту за договором; проценти за користування кредитом: 4500,00 грн нараховуються за ставкою 1.00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 11.03.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №102376405 в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Згідно п. 1.1 вказаного Договору вбачається, що кредитодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3 договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній в п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості, згідно п. 1.4 договору, а також виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п. 1.2 зазначеного договору, сума кредиту становить 15 000,00 грн. Згідно з п. 1.3 вказаного договору, кредит надається загальним строком на 30 днів з 11.03.2021 (строк кредитування). Відповідно до п. 1.4 договору, позичальник має повернути кредит, сплатити комісії за надання кредиту та проценти за користування кредитом в дату платежу 10.04.2021. Згідно п. 1.5 договору, сукупна вартість кредиту, що включає загальну суму зборів, платежів, інших витрат, що повинен сплатити позичальник, складає 4500,00 грн в грошовому виразі та 365,00% річних у процентному значенні, включає в себе складові, визначені п. 1.5.1-1.5.2 договору. Відповідно до п. 1.5.1 зазначеного договору, комісія за надання кредиту 0,00 грн, яка нараховується за ставкою 0,00 % від суми кредиту одноразово. Згідно п. 1.5.2 договору, проценти за користування кредитом: 4500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1.00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. За п. 1.6 договору стандартна базова процентна ставка за користування кредитом становить 5.00% від фактичного залишку кредиту за кожен дань строку користування кредитом. Відповідно до п. 2.1 зазначеного договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Згідно з п. 2.2.2 нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати, наступної за днем надання кредиту по дату фактичного повернення кредиту на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 договору. Відповідно до п. 3.2.6 зазначеного договору, кредитодавець має право відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього договору без згоди позичальника. У випадку, якщо після відступлення прав вимоги за цим договором кредитодавець отримає від позичальника платіж (кошти) для погашення існуючої заборгованості за цим договором, такий платіж (кошти) відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України позичальнику не повертаються і зараховуються в рахунок виконання зобов`язань позичальника за договором. Відповідно до п. 6.1 договору, цей кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток. Згідно п. 6.3 вказаного договору, приймаючи пропозицію товариства про укладання цього кредитного договору, позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (правилами, паспортом споживчого кредиту та графіком платежів). Відповідно до п. 6.5, цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі. Як вбачається з Додатку № 1 до кредитного договору № 102376405 від 11.03.2021 встановлено графік розрахунків, який містить розрахунок заборгованості (в тому числі суми кредит, комісії за надання кредиту і процентів) із зазначенням: дати платежу (повернення кредиту та сплати комісії та процентів, а саме: дата платежу 10.04.2021; розміру кредиту 15000,00 грн; комісії за надання кредиту 0,00 грн; проценти 4500,00 грн; разом 19500,00 грн. Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 20.11.2025 №20.1.0.0.0/7-251114/55443-БТ на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] ( [NUMBER] ) та здійснено переказ коштів 11.03.2021 в сумі 15000.00 грн. Із наведеного слідує доведеність позивачем того, що між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір №102376405 в електронній формі із застосуванням верифікації та наданням персональних даних позичальника, за умовами якого відповідачка отримала грошові кошти у розмірі 15000,00 грн, проте не виконала взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, кошти не повернула. Є необгрунтованими посилання представника відповідачки, що позивачем не доведено належними, достатніми, допустимими, достовірними доказами факт укладення та підписання відповідачем кредитного договору №102376405 від 11.03.2021, графіку розрахунків та анкети-заяви, оскільки кредитний договір, графік розрахунків та анкета-заява були підписані позичальником з використанням електронного підпису, що підтверджується даними про його введення у електронній системі особи-кредитора, а відсутність відображення безпосередньо в тексті договору символів надісланого позичальнику цифрового підтвердження, саме по собі у контексті конкретних обставин цієї справи не може свідчити про неукладеність відповідного правочину. Щодо набуття позивачем права вимоги за кредитним договором №102376405 від 11.03.2021. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1ст. 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1ст. 514 ЦК України). Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Аналіз вказаних норм свідчить, що ч. 1 ст. 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте, це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц). Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12). Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Аналогічні висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12). 23.06.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу №03Т, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» за плату належне право грошової вимоги до боржників, що вказані в реєстрі боржників. Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу № 03Т від 23.06.2021 ТОВ «Діджи Фінас» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №102376405 від 11.03.2021, укладеного з ТОВ «Мілоан» на суму 64500,00 грн, з яких: сума заборгованості за тілом 15000,00 грн, сума заборгованості за відсотками 49500,00 грн. Сам договір факторингу відповідачкою не оспорюється. Щодо розміру заборгованості, суд зазначає наступне. Так, за умовами договору позичальнику надано кредит в розмірі 15000,00 грн, який вона зобов`язалася повернути та сплатити проценти за користування ним на визначених у кредитному договорі умовах. Кредит надається строком на 30 днів з 11.03.2021 (строк кредитування) до 10.04.2021. Пунктом 1.5.2 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом: 4500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Розмір відсотків згідно з додатком №1 «Графік платежів» до цього договору встановлено в сумі 4500,00 грн. Пунктом 2.3 Договору передбачено пролонгація кредиту. Згідно п.2.3.1. Договору, позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством, що розміщені на веб-сайті Товариства tengo.com.ua і є невід`ємною частиною цього Договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Пунктом 2.3.2 Договору визначено, що волевиявлення позичальника продовжити строк користування/повернення кредиту та укладення угоди про це, згідно п. 6.14. Правил, підтверджується здійсненням ним відповідного платежу у спосіб, визначений п. 2.5 Договору. Разом з тим, в порядку ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України позивачем не надано суду доказів, а матеріали справи не містять доказів щодо пролонгації строку кредитування відповідно до п.п.2.3.1.-2.3.1. Договору як і доказів складання та доведення до відповідача оновлених графіків платежів, передбачених п. 4.1. договору, а також відсутні відомості про часткову сплату заборгованості за кредитним договором. В додатку №1 до кредитного договору №102376405 від 11.03.2021 «Графік платежів» вказано, що у випадку зміни будь-яких відомостей, зазначених у графіку розрахунку у зв`язку з частковим погашенням заборгованості та/або продовженням строку повернення кредиту, позичальник доручає Товариству самостійно оновити графік розрахунків, шляхом внесення у нього відповідних змін або викладення його у новій редакції та розмістити дані графіку в особистому кабінеті позичальника. Як вбачається із відомості про щоденні нарахування та погашення, відповідачці нараховувались проценти за користування кредитом в період з 11.03.2021 по 10.04.2021 відповідно до пункту 1.5.2. договору, а з 11.04.2021 по 09.06.2021 відповідно до пункту 1.6. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що нарахування відсотків за користування кредитом, починаючи з 10.04.2021, тобто після закінчення строку повернення кредиту, встановленого в пункті 1.3 договору про споживчий кредит та в Графіку платежів, є безпідставним, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припинилось після спливу визначеного договором строку кредитування. Звертаючись до суду, підставою позову ТОВ «Діджи Фінанс» визначив саме несплату процентів за користування кредитом (згідно частини першої статті 1054 ЦК України), вимог про стягнення процентів на підставі частини другої статті 625 ЦК України, позивач не заявляв. Враховуючи вищевкладене, до стягнення з відповідачки на користь кредитора підлягає визначена сторонами кредитного договору №102376405 від 11.03.2021 заборгованість в загальному розмірі 19500,00 грн, яка складається із заборгованості за кредитом 15000,00 грн; заборгованості за відсотками в сумі 4500,00 грн. Щодо вирішення витрат на правничу допомогу Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з вимогами частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У позовній заяві ТОВ «Діджи Фінанс» просило суд вирішити питання розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу між сторонами . Відповідно до доказів, які містяться в матеріалах справи, на підтвердження витрат на правничу допомогу, понесених у суді, стороною позивача було надано до суду: акт про надання правничої допомоги, детальний опис робіт виконаних адвокатом, договір про надання правової допомоги №42649746 від 05.05.2025, додаткова угода до договору про надання правової допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Надані позивачем докази підтверджують, що позивачем дійсно були понесені витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в суді, розмір таких витрат складає 5000 грн. У постановах від 19 лютого 2022 року в справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з урахуванням конкретних обставин справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення. Правнича допомога позивачу, надана адвокатом Міньковською А.В. в суді полягала в правовому аналізі обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів позивача, складання позовної заяви (формування додатків до позовної заяви), на що адвокатом було витрачено 4 год. Подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи. Суд звертає увагу, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18. З урахуванням встановлених обставин та того, що справа не представляє особливої складності, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг та співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, розмір витрат на правову допомогу є обгрунтованим. Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20). Суд, врахувавши складність справи, ціну позову та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, наявність численної усталеної практики, часткове задоволення позову, вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню частково, а саме пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1511,50 гривень (5000*30,23%). Щодо вирішення питання про стягнення судового збору. Згідно з частинами 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ «Діджи Фінанс» при зверненні до суду із даним позовом сплатило судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, тому сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (30,23%), а саме у розмірі 732,29 грн ( 2422,40 грн*30,23%). Відповідачка понесла витрати на правничу допомогу в суді в розмірі 7 000 грн, які просила стягнути з позивача. Разом з відзивом на позовну заяву відповідачка надала: договір №1-18/03/25 від 18.03.2025 про надання юридичних послуг адвокатом Дончаком Д.М.; ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №11534/10; акт приймання-передачі наданих адвокатом послуг № 2 до договору №1-18/03/25 від 18.03.2025 про надання юридичних послуг від 04.10.2025, платіжну квитанцію про сплату розміру гонорару за надання правничої допомоги. Проте судом встановлено, що зазначені у розрахунках (актах) витрати на правничу допомогу адвоката Дончака Д.М. в суді, які включають послуги із надання усної консультації які оцінено в 1 000 грн та зі складання відзиву, які оцінено в 6000 гривень щодо складання відзиву, то на думку суду такий розмір витрат є значно завищеним та не відповідає рівню складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі. Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. За таких підстав, та з урахуванням клопотання про зменшення цих витрат від ТОВ Діджи Фінанс», суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення заявленого відповідачкою до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу в суді із 7 000 грн до 5 000 грн. Враховуючи те, що позов задоволено частково, суд, згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, присуджує відповідачу судові витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 69,77% (100%-30,23%), а саме в сумі 3488,50 грн (5000*69,77%). При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десятастатті 141 ЦПК України). З огляду на частковість задоволення вимог позовної заяви, суд вважає за потрібне здійснити взаємозалік сум стягуваних витрат (3488,50 1511,50 = 1977 грн), а тому слід стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1977 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial