Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачки та заперечень відповідача. В жовтні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить виділити у власність [PERSON] автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA, 2003 року випуску , реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості зазначеного автомобіля у сумі 134 854,25 грн; вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позову зазначила , що з 25.06.2021 по 25.06.2025 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . За час шлюбу , за спільні кошти , вони 22.10.2024 придбали транспортний засіб , автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA, 2003 року випуску. За їхньою домовленістю автомобіль був зареєстрований на ім`я [PERSON] . Таким чином, зазначений транспортний засіб, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та підстави вважати, що зазначений автомобіль та джерела його придбання є особистою власністю [PERSON] , відсутні. Угоди про добровільний поділ спільного майна між ними не досягнуто. Вартість автомобіля, на час подання позову , складає 269 708,50 грн . Позивачка та відповідач не можуть спільно користуватися автомобілем , автомобіль знаходиться у користуванні відповідача , тому позивачка просить стягнути на її користь грошову компенсацію в розмірі частки ринкової вартості автомобіля . Відзив на позовну заяву відповідач не подав. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. 03.11.2025 ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судовому засіданні представник позивачки, адвокат Жупинський М.А. підтримав позов, просив його задовольнити з підстав, які зазначені у ньому. У судовому засіданні відповідач просив відмовити у задоволенні позову , оскільки вважає спірний автомобіль особистим приватним майном , так як він придбав транспортний засіб за власні кошти , отримані від продажу земельних ділянок , які належали йому на праві приватної власності. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. З 25.06.2021 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі , який 25.06.2025 було розірвано у Богодухівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Харків), актовий запис №15 , про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 25.06.2025 . ( а.с. 11) За період шлюбу сторони , згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6343/2024/4952848 від 22.10.2024 , придбали за 51 000,00 грн автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA, 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , колір чорний, тип легковий універсал, об`єм двигуна 2736, номер шасі (кузова) [NUMBER] , який зареєстрували на ім`я [PERSON] ( а.с. 12) Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] виданий ТСЦ від 22.10.2024 вбачається , що з 22.10.2024 власником автомобіля марки SUZUKI GRAND VITARA, 2003 року випуску , реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] ( а.с. 19-21) Як свідчить звіт (акт) про оцінку колісного транспортного засобу № 1/1-15 від 07.10.2025 , складеного суб`єктом оціночної діяльності ФО-П [PERSON] , вартість автомобіля марки SUZUKI GRAND VITARA, 2003 року випуску, станом 07.10.2025, складає 269 708,50 грн. ( а.с. 16-35) Сторонами не заперечується , що спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача. У судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив , що є товаришем відповідача і йому відомо про придбаний в 2024 році [PERSON] автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA . Зі слів [PERSON] , йому відомо , що він продав земельні ділянки та купив автомобіль . Свідку не відомо , за які саме гроші був придбаний транспортний засіб. Мотиви суду. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, допитавши свідка, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку саму норму містять частини третя та четверта статті 368 ЦК України. Тобто вказана норма встановлює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та постановах Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18),від 26 березня 2021 року у справі № 414/277/17 (провадження № 61-2934св19) та від 21 квітня 2021 року у справі № 214/3609/18 (провадження № 61-3836св20). Відповідно до частини першої статті 61СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 214/3609/18 (провадження № 61-3836св20) зазначив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пленум Верховного Суду України у пунктах 22-24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснив, що вартість майна, яка підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Не належать до спільної сумісної власності речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, (провадження № 61-37616св18), від 12 квітня 2022 року у справі № 750/11996/18 (провадження № 61-17520св21) та від 11 січня 2023 року у справі № 727/12392/19 (провадження № 61-4937св22). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 та від 07 червня 2017 року у справі № 6-2670цс16 зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вказане також узгоджується із висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 (провадження № 61-8033св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 757/34950/14-ц (провадження № 61-316св21), від 02 серпня 2022 року у справі № 760/23279/20 (провадження № 61-19299св21), від 30 серпня 2022 року у справі № 154/2487/16 (провадження № 61-20752св21), від 07 червня 2023 року у справі № 509/3416/18 (провадження № 61-8483св22). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено висновок про те, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Також Велика Палата ВС у цій постанові зробила правовий висновок про те , що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Крім того, ВП ВС констатувала, що внаслідок його виділення у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Тому окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним засобом захисту. Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України). У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи з 25.06.2021 по 25.06.2025 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу сторонами придбано автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA, 2003 року випуску , реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 22.10.2024 , який 22.10.2024 зареєстрований на ім`я [PERSON] . У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та в такому випадку спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Однак при спростуванні презумпції права спільної сумісної власності подружжя доказування покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на транспортний засіб , відповідач [PERSON] посилався на те, що спірний автомобіль хоча і був набутий у період шлюбу з [PERSON] , проте придбаний ним за особисті кошти, а саме за кошти отримані від продажу , належних йому на праві особистої приватної власності земельних ділянок . Суд не приймає такі доводи відповідача , оскільки [PERSON] не надано належних доказів того, що отримані кошти за продаж земельних ділянок , були використані на придбання спірного автомобіля. Таким чином [PERSON] не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо спірного автомобіля, оскільки ним не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірного автомобіля, в тому числі, за його особисті кошти, отримані від продажу його земельних ділянок . Враховуючи вище викладене суд дійшов висновку про те, що спірне нерухоме майно придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що спірний транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбаний в період шлюбу, за їх спільні кошти, незалежно від того, що оформлений та зареєстрований за позивачкою. Обставин, які б свідчили про те, що спірний автомобіль є особистою власністю однією із сторін, судом не встановлено. Жодної із сторін не заявлено вимоги про відступлення від засади рівності часток подружжя. Таким чином, спірне рухоме майно, а саме транспортний засіб марки SUZUKI GRAND VITARA, 2003 року випуску , реєстраційний номер [NUMBER] , колір чорний, тип легковий універсал, об`єм двигуна 2736, номер шасі (кузова) [NUMBER] , набуте сторонами за час зареєстрованого шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках. Судом встановлено, що спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача [PERSON] , що не заперечувалося відповідачем у судовому засіданні. Звертаючись до суду з вказаним позовом [PERSON] на обґрунтування вартості спірного транспортного засобу надала звіт (акт) про оцінку колісного транспортного засобу суб`єкта оціночної діяльності ФО-П [PERSON] , відповідно до якої вартість автомобілямарки SUZUKI GRAND VITARA, 2003 року випуску , станом на 07.10.2025 , складає 269 708,50 грн. При цьому відповідачем не надано доказів на спростування визначеної вартості автомобіля. Матеріали справи не містять іншого висновку експерта, акту оцінки тощо, які б визначали ринкову вартість спільного транспортного засобу марки SUZUKI GRAND VITARA, 2003 року, на момент розгляду справи. Будь-яких клопотань з приводу призначення у справі судової експертизи для визначення ринкової вартості спірного автомобіля від сторін до суду не надходило. Так як вартість такої моделі марки SUZUKI GRAND VITARA, 2003 року, визначена на підставі звіту (акту ) про оцінку колісного транспортного засобу №1/1-15 від 07.10.2025, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки частку від загальної ринкової вартості автомобіля, виходячи з вартості цього ТЗ - 269 708,50 грн, що становить 134 854,25 грн. Тому, суд вважає, що позов підлягає задоволенню , спірний автомобіль підлягає виділенню відповідачу , а позивачка [PERSON] має право на грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля у сумі 134 854 ,25 грн. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктами 1, 4 ч. 3 ст.133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат позивачкою на правничу професійну допомогу , суду надано : ордер про надання правничої допомоги від 07.10.2025, відповідно до якого інтереси [PERSON] представляє адвокат Жупинський М.А.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ; договір про надання правничої допомоги №07/10-25 від 07.10.2025 , укладений між [PERSON] та адвокатом Жупинським М.А.; актом прийняття-передачі виконаних робіт (наданих послуг ) до договору про надання правничої допомоги №07/10-25 від 07.10.2025. ( а.с. 36,37,71-72,73) Пунктом1 Договору про надання правничої допомоги №07/10-25 від 07.10.2025 (далі - Договір), за цим Договором адвокат зобов`язується здійснити представництво клієнта , що вказане в цьому Договорі на умовах і в порядку , що визначені цим Договором , а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати ,необхідні для виконання цього Договору. Згідно п.3 Договору , за надання адвокатом правничої допомоги за цим Договором , що вказана в п.1 Договору, клієнт зобов`язаний виплатити адвокату гонорар (винагороду) в розмірі 8 000,00 грн та оплатити фактичні витрати , необхідні для виконання цього Договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до положення ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру. Відповідно до частини першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із матеріалів справи позов задоволено повністю, відповідно підлягають вирішенню питання розподілу судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог. Клопотання про зменшення судових витрат від відповідача не надходило. Таким чином розмір сплачених витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки складає 8000,00 грн. Окрім того , згідно платіжної інструкції від 17.10.2025 , при пред`явленні позову до суду, позивачкою були понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 1348,54 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved