Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

ФГ «Волуйко» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та ГУ Держгеокадастру в Кіровоградській області в якому просило визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області №11-172/14-21-СГ від 15.01.2021 "Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність"; визнати за Фермерським господарством Волуйко право постійного користування земельною ділянкою площею 19.605 га з кадастровим номером: 3521186200:02:000:0237; зобов`язати [PERSON] повернути Фермерському господарству Волуйко земельну ділянку площею 19,605 га з кадастровим номером 3521186200:02:000:0237. Стислий виклад позицій сторін позиція позивача В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що на підставі державного акту на право користування землею, виданого [PERSON] , останньому виділено в постійне користування земельну ділянку, яка знаходиться на території Тополівської сільської Ради народних депутатів Гайворонського району Кіровоградської області площею 20,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства. [PERSON] 26.02.1993 створено Фермерське господарство Волуйко, діяльність не припинено і на сьогоднішній день. Після смерті [PERSON] ця земельна ділянка залишилась на праві постійного користування ФГ "Волуйко", тоді як ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області вчинено дії по розпорядженню такою земельною ділянкою, чим порушено право ФГ "Волуйко" на користування земельною ділянкою. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 03.03.2017 [PERSON] успадкувала ФГ Волуйко. ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області повідомлено, що Головним управлінням не приймались накази щодо припинення права постійного користування ФГ Волуйко. Наказом ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15.01.2021 № 11-172/14-21-СГ затверджено Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства загальною площею 19,6050 га за адресою: Кіровоградська область, Гайворонський район, Тополівська сільська рада. Згідно пункту 2 цього ж наказу передано у власність земельні ділянки: [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2140); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2149); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2150); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2145); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2149); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2144); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2148); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер:3521186200:02:000:2141); [PERSON] , площею 1,9605 га, (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2147); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2142). Також ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області у відповіді від 22.09.2021 повідомило, що згідно інформації, наданої відділом №3 Управління у Голованівському районі Головному управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, земельна ділянка загальною площею 20,0 га, яка розташована за межами населеного пункту с. Тополі Голованівського району (колишній Гайворонський район) Кіровоградської області відповідно до державного акта на право постійного користування землею надавалась нині покійному [PERSON] . Вказана земельна ділянка передавалась у власність громадянам України Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області. На даний час, згідно даних органу реєстрації речових прав, власником вищевказаної земельної ділянки є [PERSON] . З витягу з ДЗК про земельну ділянку від 18.03.2025 підтверджується, що земельні ділянки з відповідними кадастровими номерами, які передано у власність громадянам на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15.01.2021 № 11-172/14-21-СГ, об`єднано в одну з присвоєнням кадастрового номеру:3521186200:02:000:0237. Вважає, що оспорюваний наказ не може вважатися таким, що виданий на підставі закону, оскільки діяльність ФГ Волуйко на момент видачі спірного наказу не припинилася. Інші законодавчо встановлені підстави припинення права постійного користування земельною ділянкою також були відсутні і жодного наказу про припинення права постійного користування за позивачем з боку ГУ Держгеокадастру в Кіровоградській області - не приймались. Зазначає, що визнання права постійного користування у позовній вимозі викликана тим, що внаслідок дій відповідачів та інших осіб щодо розроблення проекту землеустрою, подальше об`єднання земельних ділянок в одну зумовлює подальшу потребу позивача в державній реєстрації речового права відповідно до ст.27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що потребує судове рішення як підставу для державної реєстрації права постійного користування. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задоволити. Повідомив, що докази розміру витрат на правничу допомогу ним буде подано в 5-ти денний строк після ухвалення рішення. Відповідач [PERSON] у поданому відзиві просив відмовити в позові. Заперечення обгрунтовував тим, що 22.03.2021 ним на підставі договорів купівлі-продажу придбано у власність 10 земельних ділянок загальною площею 19,6050 га з кадастровими номерами 3521186200:02:000:2140; 3521186200:02:000:2141; 3521186200:02:000:2142; 3521186200:02:000:2143; 3521186200:02:000:2144; 3521186200:02:000:2145; 3521186200:02:000:2147; 3521186200:02:000:2148; 3521186200:02:000:2149; 3521186200:02:000:2150. Надалі, шляхом об`єднання вказаних земельних ділянок була утворена земельна ділянка площею 19,6050 га, з кадастровим номером 3521186200:02:000:0237, власником якої є він та яка перебуває у користуванні третьої особи «Украгропрайд» на пiдставі договору оренди землі. На час придбання ним вказаних земельних ділянок, такі не мали жодних обтяжень, набувалися їх колишніми власниками в порядку та у спосіб передбачений законом, а також відомості про земельні ділянки не містили жодних обтяжень та інформації щодо будь-яких прав на неї з боку третіх ociб, додатковим свідченням чого є отримання наказів колишніми власниками земельних ділянок про передачу земельних ділянок у власність та реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідач є добросовісним набувачем вказаних земельних ділянок та його право повинно захищатись судом. Він протягом тривалого часу відкрито володіє земельною ділянкою та не отримував жодних звернень та претензій з боку третіх ociб, що до його власності, проте зараз з боку позивача постає вимога про безпідставне позбавлення права власності на його майно без будь-яких компенсацій, що є неприпустимим у правовій державі. Вважає, що поведінка позивача та вiдповідача ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області є суперечливою та не узгоджується з дійсними обставинами справи. Позивач звертаючись з даним позовом також діє суперечливо, адже тривалий час не вчиняв будь-яких дій спрямованих на захист свого порушеного права. Натомість [PERSON] . вiдкрито користується своєю земельною ділянкою протягом більш як 4 років, що не могло б за звичайних умов залишатися поза увагою позивача протягом такого тривалого часу. Він як власник спірної земельної ділянки не знав та не міг знати про наявність будь-яких прав третіх ociб на вказану земельну ділянку та набув її вільною вiд будь-яких обтяжень, при цьому своєю поведінкою підтверджує законність набуття права власності на спірну земельну ділянку та відкрито нею користується протягом тривалого часу. В той же час позивач та відповідач ГУ Держгеокадастру діють недобросовісно та непослідовно, адже не наводять переконливих тверджень як щодо передачі спірної земельної ділянки у власність її колишнім власникам, так i обставин з поясненнями щодо зволікання з захистом порушеного права у разі, якщо таке право icнyє у позивача. Позивач намагається позбавити [PERSON] його права власності на земельну ділянку, діючи недобросовісно та з метою завдати йому шкоди, використовуючи приватно-правовий інструментарій всупереч його призначенню. При цьому відповідачу за наслідком розгляду даної справи може бути нанесено значну шкоду у вигляді позбавлення майна без надання будь-якої компенсації, отже він, будучи добросовісним набувачем даного майна буде змушений самостійно шукати шляхи компенсації своїх втрат, що суперечить принципам застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Крім того вказав, що вважає, що обґрунтування позивача, за наведених ним підстав позову є неналежним, що є самостійною підставою відмови у задоволенні позову. 3 огляду на обставини даної справи позивачем обрано° неналежний спосіб захисту порушеного права у разі його наявності у позивача. В судовому засіданні представник відповідача просив в позові відмовити. Додатково звернув увагу, що Державний акт щодо права постійного користування, наданий позивачем не містить даних щодо рішення місцевої ради та його державної реєстрації, зазначив, що позивачем не доведено тотожність ділянок, яку було надано [PERSON] у постійне користування, площа якої 20 га і яку він просить повернути, з кадастровим номером 3521186200:02:000:0237, площею 19,6050 га. Відповідач ГУ Держгеокадастру в Кіровоградській області в поданому відзиві просив відмовити в задоволенні позову. Покликалось на те, що державний акт, яким посвідчено право постійного користування земельною ділянкою [PERSON] , втратив свою чинність після його смерті. Чинним законодавством не передбачена можливість набуття права постійного користування земельною ділянкою фермерськими господарствами (для ведення фермерського господарства). Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.03.2019у справі № 922/3312/17. Право постійного користування земельною ділянкою, що виникло у фізичної особи на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 24.01.2018 у справі №2908/799/17, від 13.08.2019 у справі №908/1393/18, від 15.10.2019 у справі № 920/840/17. Ст. 126 Земельного кодексу України визначає, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Пунктом 2 частини 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Враховуючи вищевказані приписи законодавства на час прийняття оскаржуваного наказу Головного управління ФГ «Волуйко» не набуло права власності на спірну земельну ділянку в установленому законодавством порядку, а Головним управлінням цілком правомірно було вчинено дії щодо розпорядження нею. Третя особа ТОВ Украгропрайд у поданих пояснення щодо позову просила в позові відмовити. В обґрунтування покликалась на те, що земельна ділянка загальною площею 19,6050 га за кадастровим номером 3521186200:02:000:0237 перебуває в користуванні ТОВ «УКРАГРОПРАЙД» на підставі Договору оренди землі № 0621-3 від 03.06.2021. Право оренди даної земельної ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право 42380372), що підтверджується Витягом індексний номер 26046975 від 08.06.2021. ТОВ «УКРАГРОПРАЙД» використовує дану земельну ділянку у своїй господарській діяльності та сплачує при її використанні всі податки та збори, в тому числі й податок на доходи фізичних осіб та військовий збір з виплаченої орендної плати [PERSON] . При укладенні Договору оренди землі ТОВ «УКРАГРОПРАЙД» було перевірено право власності [PERSON] на земельну ділянку та відсутність будь-яких обтяжень земельної ділянки. Витягом індексний номер 257565452 від 21.05.2021 підтверджується право власності [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 3521186200:02:000:0237, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний номер запису про право власності 42056532, який внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 58257916 від 21.05.2021. Таким чином ТОВ Украгропрайд набуло право користування земельною ділянкою в порядку та у спосіб передбачений законом, а відтак здійснює користування земельною ділянкою на законних підставах. Крім того, звертаючись з даним позовом до суду, позивач діє недобросовісно та зловживає правами, не вказує на будь-яку реалізацію ним свого права користування, лише намагається втрутитися у права відповідача [PERSON] та третьої особи, використовуючи своє право на зло та з метою завдати шкоди правам третіх осіб, що діють добросовісно. В судовому засіданні представник третьої особи підтримав аргументи зазначені в пояснення щодо позову, просив в позові відмовити. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі 22.07.2025, разом з позовною заявою, до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову. Ухвалою від 23.07.2025 повернуто заяву про забезпечення позову без розгляду. Ухвалою від 25.07.2025 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Заявою від 28.07.2025, в межах наданого строку, позивач усунув зазначені недоліки. Ухвалою від 29.07.2025 відкрито провадження в справі, призначено підготовче засідання. 14.08.2025 третьою особою подано пояснення щодо позову. 15.08.2025 відповідачем ГУ Держгеокадастру подано відзив на позовну заяву. 29.08.2025 до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] 03.11.2025 від представника третьої особи надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання 04.11.2025 за його відсутності. 03.11.2025 представником відповідача Бобиря А. М. подано клопотання про виключення документа з числа доказів, як такого, що викликає сумнів з приводу достовірності, про витребування у позивача оригіналу доказу. 03.11.2025 представником позивача подано заяву про долучення доказу. Протокольними ухвалами від 04.11.2025 задоволено клопотання представника відповідача та прийнято відзив і зобов`язано позивача надати оригінал Державного акту, задоволено клопотання позивача і долучено доказ - звіт про оцінку. Ухвалою від 04.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Розгляд справи по суті проводився у відкритому судовому засіданні 02.12.2025, протокольною ухвалою було оголошено перерву до 18.12.2025. Розгляд справи по суті продовжувався 18.12.2025 та суд після судових дебатів, оголосивши перехід до стадії ухвалення та проголошення судового рішення, на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 244 ЦПК України відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 23.12.2025 о 10:00. Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Згідно Державного акту на право користування землею серії Б № 052153 від 1993 року (Т. 1 а.с. 15-17), такий видано [PERSON] , ділянка якого знаходиться на території Тополівської сільської ради народних депутатів Гайворонського району Кіровоградської області, виконавчим комітетом Тополівської сільської ради народних депутатів у тому, що за вказаним землекористувачем закріплюється в безстрокове і безплатне користування 20,00 га землі в межах згідно з планом землекористування. Земля надана для ведення селянського (фермерського) господарства в постійне користування. Зазначено, що акт видано в двох примірниках, один з яких видано землекористувачу, а другий зберігається у виконавчому комітеті сільської ради. З виписки з ЄДРПОУ від 26.04.2007 щодо ФГ «Волуйко», ідентифікаційний код 23682752, вбачається, що таке зареєстроване 26.02.1993, його керівником є [PERSON] (Т. 1 а.с. 18). Згідно Статуту Фермерського господарства «Волуйко», затвердженого 03.11.2006 головою ФГ Волуйко, зареєстрованого Гайворонською райдержадміністрацією 09.11.2006 засновником та головою господарства є [PERSON] (Т. 1 а.с. 19-21). З витягу з ЄДРПОУ станом на 24.04.2025 щодо ФГ Волуйко, ідентифікаційний код 23682752 вбачається, що керівником такого є Волуйко Юрій Степанович (а.с. 22-23). З інформації з державного реєстру речових прав № 423312642 від 18.04.2025 вбачається, що власником земельної ділянки кадастровий номер 3521186200:02:000:0237, площею 19,605 га є [PERSON] , право власності зареєстровано 18.05.2021. мститься запис про зареєстроване право оренди земельної ділянки за ТОВ Украгропрайд на підставі договору оренди землі 0621-3 від 03.06.2021 (Т. 1 а.с. 24). З відповіді на адвокатський запит, що надана 13.05.2021 ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області вбачається, що ГУ Держгеокадастру не приймались накази щодо припинення права постійного користування ФГ Волуйко Степан Михайлович (Т. 1 а.с. 25). З відповіді на адвокатський запит, що надана 22.09.2021 ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області вбачається, що згідно інформації наданої відділом № 3 Управління у Голованівському районі ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, земельна ділянка загальною площею 20,0 га, яка розташована за межами населеного пункту с. Тополі Голованівського району відповідно до державного акта на право постійного користування землею надавалась нині покійному [PERSON] . Вказана ділянка передавалась у власність громадянам України. На даний час, згідно даних органу реєстрації речових прав, власником вищезазначеної земельної ділянки є [PERSON] (Т. 1 а.с. 26). З свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.03.2017, що видане державним нотаріусом Гайворонської районної державної нотаріальної контори Ковбасюк Н. Ю., спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] є [PERSON] ; спадщина складається з внеску до статутного фонду ФГ Волуйко (Т. 1 а.с. 25 зворот). З відповіді на адвокатський запит, що надана 20.04.2021 ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області (Т. 1 а.с. 26-27), а також копій наказів(а.с. 27-32) вбачається, що згідно інформації наданої відділом у Гайворонському районі ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, наказами ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 12.10.2020 надавались дозволи на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок №11-14063/14-20-СГ (надано [PERSON] ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14066/14-20-СГ (надано [PERSON] ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14065/14-20-СГ (надано [PERSON] ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14071/14-20-СГ (надано [PERSON] ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14073/14-20-СГ (надано [PERSON] ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14072/14-20-СГ (надано [PERSON] ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14070/14-20-СГ (надано [PERSON] ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14074/14-20-СГ (надано [PERSON] ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14069/14-20-СГ (надано [PERSON] ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14067/14-20-СГ (надано [PERSON] ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га. Відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15.01.2021 № 11-172/14-21-СГ, таким затверджено Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства загальною площею 19,6050 га за адресою: Кіровоградська область, Гайворонський район, Тополівська сільська рада. Згідно пункту 2 цього ж наказу передано у власність земельні ділянки: [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2140); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2149); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2150); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2145); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2149); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2144); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2148); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер:3521186200:02:000:2141); [PERSON] , площею 1,9605 га, (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2147); [PERSON] , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2142) (Т. 1 а.с. 32 зворот-33). З витягу з ДЗК про земельну ділянку з кадастровим номером 3521186200:02:000:0237 (Т. 1 а.с. 33 зворот-38) вбачається, що така, площею 19,605 га, створена в результаті об`єднання земельних ділянок 3521186200:02:000:2140, 35211862200:02:000:2141, 35211862200:02:000:2142, 35211862200:02:000:2143, 35211862200:02:000:2144, 3521186200:02:000:2145, 3521186200:02:000:2147, 3521186200:02:000:2148, 3521186200:02:000:2149, 3521186200:02:000:2150. З договору оренди землі № 0621-3 від 03.06.2021 між [PERSON] та ТОВ Украгропрайд вбачається, що предметом такого є надання в оренду земельної ділянки з кадастровим номером 3521186200:02:000:0237 площею 19,605 га на 49 років (Т. 1 а.с. 123-127). З копій додатків до податкової декларації платника єдиного податку за 2021-2025 роки (Т. 1 а.с. 130-161) вбачається, що ТОВ Украагропрайд за вказані періоди в податкових звітностях вносило дані про земельну ділянку площею 19,605 га. З картки розрахунків з пайовиком по договору № 0621-3, що підписана директором Украгропрайд вбачається, що за період з 2021 по 2025 роки [PERSON] було сплачено 133371, 33 грн за даним договором (Т. 1 а.с. 129). З технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки приватної власності для ведення ОСГ Бобирю А. М., Тополівська сільська рада, Гайовронськой район, Кіровоградська область, що виготовлена ФОП [PERSON] в 2021 році вбачається, що за заявою [PERSON] було розроблено технічну документацію щодо об`єднання 10 земельних ділянок в одну, площею 19,605 га (Т. 1 а.с. 175-150, Т. 2 а.с. 1-49). З договорів купівлі-продажу від 22.03.2021, що нотаріально засвідчені та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (Т. 2 а.с. 80 - 139) вбачається, що [PERSON] придбав 10 земельних ділянок площею 1,9605 га кожна з кадастровими номерами 3521186200:02:000:2140, 35211862200:02:000:2141, 35211862200:02:000:2142, 35211862200:02:000:2143, 35211862200:02:000:2144, 3521186200:02:000:2145, 3521186200:02:000:2147, 3521186200:02:000:2148, 3521186200:02:000:2149, 3521186200:02:000:2150. Зі звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки ТОВ Вестсайд-2020 з кадастровим номером 3521186200:02:000:0237 площею 19,605 га вартість такої складає 294075,00 грн (Т. 2 а.с. 182-197). Отже на час оформлення Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою [PERSON] діяв Земельний кодекс Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав наступне регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою. Так постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання земельної ділянки засновникові). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року). Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 вказаного кодексу). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року). Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки (частини перша та друга статті 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року). Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року). На час заснування ФГ «Волуйко» відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулював Закон № 2009-XII, приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших Законів України, зокрема і до ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року. Селянське (фермерське) господарство було формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляв голова господарства. На його ім`я видавався Державний акт на право приватної власності на землю або Державний акт на право постійного користування землею; з головою селянського (фермерського) господарства укладався договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, складалися інші документи відповідно до законодавства України (частини перша, четверта та п`ята статті 2 Закону № 2009-XII). Право на створення селянського (фермерського) господарства мав кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, мав документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, і пройшов конкурсний відбір. Першочергове право на створення селянського (фермерського) господарства надавалося громадянам, які проживали в сільській місцевості і мали необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві (частина перша статті 4 Закону № 2009-XII). Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передавалися у приватну власність і надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності. У тимчасове користування земельні ділянки надавалися, зокрема, із земель запасу, а також могли надаватися із земель лісового та водного фондів (частина друга статті 4 Закону № 2009-XII). Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подавали до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, документально підтверджували їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки, обґрунтування щодо розмірів земельної ділянки і перспектив діяльності селянського (фермерського) господарства (частина перша статті 5 Закону № 2009-XII). Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (частини перша та друга статті 9 Закону № 2009-XII). Діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-XII). За змістом наведених приписів на час створення ФГ «Волуйко» можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Більше того, право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-XII). Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки інакше, ніж за її цільовим призначенням (пункт 1 частини першої статті 40 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а також юридичні наслідки її використання не за цільовим призначенням (пункт 7 частини першої статті 27, частина друга статті 29, частина перша статті 88 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), надана громадянину у встановленому порядку для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка за її правовим режимом була та є такою, яку слід використовувати виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб цього громадянина. Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону № 2009-XII). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство. 01 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону. 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміну «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення). Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц). Таким чином суду необхідно дати відповіді на запитання чи довів позивач факт отримання земельної ділянки на праві постійного користування [PERSON] , а після отримання позитивної відповіді на таке - чи саме на цю ділянку перейшло право власності до відповідача (тотожність земельної ділянки). Надалі суд мав би проаналізувати добросовісність сторін та пропорційність втручання в право мирного володіння майном. Також суд мав дати оцінку обраному позивачем способу захисту з точки зору його ефективності. Доводячи виникнення права на постійне користування земельною ділянкою площею 20 га, позивач покликався на Державний акт Б № 052153 від 1993 року. Відповідач [PERSON] , в свою чергу просив виключити такий з кола доказів покликаючись на сумніви в відповідності копії оригіналу та достовірності такого. Судом було перевірено відповідність копії Державного акту оригіналу в судовому засіданні та встановлено, що копія повністю відповідає оригіналу. Аналізуючи наданий позивачем Державний акт та заперечення щодо його достовірності зі сторони відповідача [PERSON] (клопотання про виключення з кола доказів) та третьої особи, зокрема на невідповідність форми, відсутність реквізитів рішення сільської ради та відміток про реєстрацію в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України 18 грудня 1990 року N 561-XII було передбачено, що сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Згідно із ст. 22 Земельного кодексу України 18 грудня 1990 року N 561-XII було передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст. 23 Земельного кодексу України 18 грудня 1990 року N 561-XII право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. .. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою ВРУ від 13 березня 1992 року N 2201-XII Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею затверджено відповідні форми державних актів, в тому числі на право постійного користування землею. Слід вказати, що наданий позивачем Державний акт Б № 052153 від 1993 року, містить відмітку про те, що він підлягає заміні після надходження бланків нового зразка, в ньому зазначено, що такий видано [PERSON] , ділянка якого знаходиться на території Тополівської сільської ради народних депутатів Гайворонського району Кіровоградської області, виконавчим комітетом Тополівської сільської ради народних депутатів у тому, що за вказаним землекористувачем закріплюється в безстрокове і безплатне користування 20,00 га землі в межах згідно з планом землекористування. Земля надана для ведення селянського (фермерського) господарства в постійне користування. Зазначено, що акт видано в двох примірниках, один з яких видано землекористувачу, а другий зберігається у виконавчому комітеті сільської ради. Акт підписаний головою Тополівської сільської ради народних депутатів, головним інженером землевпорядником, скріплений гербовою печаткою. Сторінка державного акта із зображенням плану земельної ділянки підписана інженером-землевпорядником, містить схему земельної ділянки та опис меж. Також акт містить відмітку про те, що він підлягає заміні після надходження бланків нового зразка. Водночас даний акт не в повній мірі відповідає формі, затвердженій постановою ВРУ від 13 березня 1992 року N 2201-XII - не містить відомостей про реквізити рішення сільської ради, на підставі якого він виданий та відомостей його про реєстрацію в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею. Більше того, такий видано, як зазначено в ньому, виконавчим комітетом Тополівської сільської ради народних депутатів, а не рішенням сільської ради, що суперечить наведеній вище ст. 19 ЗК щодо повноважень розпорядження земельною ділянкою. Крім того враховуючи, що згідно ст. 9 Закону України № 2009-XII в чинній редакції на момент виникнення правовідносин, після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, суд позбавлений можливості перевірити, чи саме після надання даної земельної ділянки ФГ «Волуйко» набуло статусу юридичної особи. Наведене не дозволяє суду розцінювати такий Державний акт як належний і достовірний доказ виникнення права постійного користування [PERSON] земельною ділянкою площею 20 га та подальший перехід його до ФГ «Волуйко». За таких обставин відповіді ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області не можуть бути належними доказами виникнення права постійного користування. При цьому саме на сторони покладається обов`язок доведення обставин, на які вони покликаються як на підставу своїх вимог чи заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Також суд зазначає, що ЦПК України вказує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Позивач не надав копії відповідного рішення сільської ради, не клопотав перед судом про витребування такого. У зв`язку з цим суд вважає, що ним не доведено надання, відповідно до встановленого на той час законом порядку, земельної ділянки площею 20,0 га в постійне користування. Таким чином неможливо стверджувати про порушене право позивача. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достат ньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі«Проніна проти України» від18 липня 2006 року). Оскільки на думку суду позивач не довів виникнення права постійного користування на спірну земельну ділянку, то суд не надає оцінку подальшим аргументам сторін та вважає правильним відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed