Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

У серпні 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якого просила суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу №8048/2023/3900505 від 27 червня 2023 року транспортного засобу марки Mercedes-Benz, комерційний опис G500, рік випуску 2016, особливі відмітки: Загальний легковий універсал, колір: чорний, ідентифікаційний номер транспортного засобу: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , оформлений на ім`я [PERSON] ; - скасувати державну реєстрацію права власності на автомобіль марки Mercedes-Benz, комерційний опис G500, рік випуску 2016, особливі відмітки: Загальний легковий універсал, колір: чорний, ідентифікаційний номер транспортного засобу: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] та визнати недійсним Свідоцтво серії [NUMBER] від 27 червня 2023 року, видане ТСЦ 8048 про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки Mercedes-Benz, комерційний опис G500, рік випуску 2016, особливі відмітки: Загальний легковий універсал, колір: чорний, ідентифікаційний номер транспортного засобу: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , оформлений на ім`я [PERSON] . Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. Звернення з позовом мотивовано тим, що 27 червня 2023 року [PERSON] та [PERSON] , чиї інтереси представляв за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу марки Mercedes-Benz, д.н.з. [NUMBER] . Укладення договору відбувалось в сервісному центрі МВС за адресою: м. Київ, вул. Миколи Грінченка, 18. До посвідчення вказаного договору [PERSON] передав третій особі [PERSON] кошти за спірний транспортний засіб, а [PERSON] як представник продавця передав зазначений автомобіль та всі комплекти ключів від нього. 07 липня 2023 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю [PERSON] , який керував транспортний засобом. [INFO] [PERSON] помер. Надалі позивачу стало відомо, що транспортний засіб 27 червня 2023 року зареєстровано не на [PERSON] , а на його сестру [PERSON] , яка, дізнавшись, що є формальним власником транспортного засобу, намагалась його забрати зі штрафмайданчику з метою подальшого продажу і отримання коштів. Тобто, привласнити кошти, належні дружині померлого [PERSON] , які остання позичила для придбання нерухомого майна. Щодо підстав визнання договору недійсним позивач вказує, що [PERSON] не видавала довіреності [PERSON] , тому спірний договір підписаний особою, яка не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності та повноважень. Окрім того, у відповідача не було волі на укладення правочину, що є порушенням частини другої статті 203 ЦК України. Позивач бажає відновити порушені права шляхом повернення автомобіля собі та передачі [PERSON] коштів, які витрачені на його покупку та які безспосередньо належали останній. Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Ухвалою суду від 17 вересня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 23 вересня 2025 року задоволено заяву про забезпечення позову, накладено арешт на транспортний засіб. 29 вересня 2025 року до суду надійшли пояснення третьої особи1, відповідно до яких [PERSON] визнає позов, просить його задовольнити, посилаючись на те, що 27 червня 2023 року [PERSON] разом із [PERSON] , який представляв інтереси продавця поїхали до сервісного центру МВС, в якому уклали договір купівлі-продажу автомобіля Mercedes-Benz, д.н.з. [NUMBER] . [PERSON] передав [PERSON] кошти за спірний автомобіль, що підтверджується показаннями останнього та матеріалами кримінального провадження. [PERSON] передав транспортний засіб [PERSON] . Відповідач не була присутня під час укладення договору купівлі-продажу, кошти за нього не сплачувала. У подальшому автомобіль знаходився у користуванні [PERSON] , який готував його на продаж, тому сумнівів у тому, що власником даного автомобіля є саме її чоловік у неї не виникало, документи після придбання майна вона не перевіряла. Зауважує, що [PERSON] ніколи не користувалася транспортним засобом та не мала ключів від нього, не оплачувала його придбання транспортного засобу та не була присутня при укладенні спірного договору. У [PERSON] , яка працює касиром у сумермаркеті не було фінансової можливості придбати автомобіль, при цьому вона не надала жодного підтвердження походження грошових коштів на його придбання. Представник продавця, який підписував спірний правочин, спростовує факт оплати вартості автомобіля саме [PERSON] , оскільки вона не була присутня під час укладення вказаного договору, а тому наявні всі підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу. 02 жовтня 2025 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує щодо задоволення позову, посилаючись на те, що в межах кримінального провадження було проведено комплексну судову почеркознавчу та технічну експертизу документів від 01 серпня 2024 року № КСЕ-19-24/26050, відповідно до якої, підпис у дужках від імені [PERSON] у графі «покупець» договору купівлі-продажу 8048/2023/3900505 транспортного засобу від 27 червня 2023 року виконано [PERSON] , разом з тим, в матеріалах кримінального провадження наявний висновок експерта від 09 січня 2024 року №СЕ-19/111-23/66261-ПЧ, відповідно до якого, підпис від імені [PERSON] у графі «покупець» на лицьовому боці 2-го аркуша договору купівлі-продажу № 8048/2023/3900505 транспортного засобу від 27 червня 2023 виконано [PERSON] , тому доводи позову спростовуються висновоком експерта від 09 січня 2024 року № СЕ-19/111-23/66261-ПЧ. Ухвалою суду від 16 жовтня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 17 грудня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення третьої особи1. У судовому засіданні представник позивача та третьої особи1 позов підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, натомість 8 листопада 2025 року подав заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, зазначаючи, що заперечує проти задоволення позову. Крім того, представником заявлено клопотання про витребування від Голосіївського ГУ НП в м.Києві копії висновку експерта від 09 січня 2024 року № СЕ-19/111-23/66261-ПЧ, яке не підлягає задоволенню з огляду на таке. Суд зауважує, що згідно з пунктом 2 частини другої статті 84 ЦПК України у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати. Проте, представник відповідача заявляючи відповідне клопотання не вказує обставин, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати. Крім того, суд наголошує, що відповідно до положень статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Так, подаючи відзив на позовну заяву представник відповідача мав об`єктивну можливість заявити клопотання про витребування судом відповідного доказу, проте відповідного не вчинив, водночас згідно з частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Третя особа2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Заслухавши думку представника позивача та третьої особи1, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи з свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, встановлені судом. 27 червня 2023 року укладено договір купівлі-продажу №8048/2023/3900505 транспортного засобу. Згідно умов вказаного договору, укладеного [PERSON] (продавець), чиї інтереси представляв за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] , та [PERSON] (покупець), продавецьзобов`язалась передати у власність покупця легковий автомобіль марки «Mercedes-Benz» модель «G-500», VIN-код [NUMBER] , чорного кольору, 2016 року випуску, рестраційний номер [NUMBER] . Пунктами 1.1-1.2 договору визначено, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна; право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання вказаного договору. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 500 000 грн. (пункт 3.1 договору). Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] власником автомобіля марки «Mercedes-Benz» модель «G-500», VIN-код [NUMBER] , чорного кольору, 2016 року випуску, рестраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилається на те, що [PERSON] не укладала договір купівлі-продажу №8048/2023/3900505 транспортного засобу. Фактичним покупцем майна був її брат [PERSON] , після його смерті відповідач дізнавшись, що є титульним власником автомобіля намагалася його забрати зі штрафмайданчику з метою подальшого продажу і отримання коштів. Позивач має намір відновити порушені права шляхом повернення автомобіля собі та передачі коштів дружині померлого [PERSON] , які витрачені на його покупку та безспосередньо належали останній. Тим самим позбавивши відповідача можливості скористатися смертю брата та сирітством його дітей з метою отримання майнової вигоди від продажу транспортного засобу, який їй не належить. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків шляхом укладання правочинів, суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє як сторону (сторони) правочину, так і інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 викладено правовий висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Крім того, у постановах від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 та від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21). Звертаючись з позовом, продавець транспортного засобу не зазначає конкретні доводи про порушення безпосередньо її прав та інтересів при укладенні спірного договору, при цьому позивач не спростовує тієї обставини, що внаслідок продажу автомобіля вона отримала відповідні кошти у розмірі погодженому умовами правочину, тобто мета укладення спірного договору нею була досягнута. Проаналізувавши предмет та підстави позову, суд дійшов висновку, що [PERSON] звернулася до суду з позовом задля захисту порушених, на її думку, прав та законних інтересів іншої особи [PERSON] (дружини [PERSON] ). Проте не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача в захисті порушеного права іншої особи, оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Суд наголошує, що реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц). Отже, у відповідності до вимог законодавства особа має право звертатись до суду лише для захисту своїх порушених прав, свобод чи інтересів, оскільки суд захищає конкретні порушені права особи, яка звертається з позовом. Суд констатує, що позивачем не обґрунтовано порушення оскаржуваним правочином безспосередньо її особистих прав чи інтересів, та не надано жодного доказу їх порушення. Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 зауважив, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України). Враховуючи, що позивачем не доведено конкретні обставини порушення майнових прав та інтересів, а саме те, що її права та законні інтереси порушено на момент укладання спірного договору (внаслідок набуття відповідачем у власність транспортного засобу), і в результаті задоволення позову безспосередньо її права та законні інтереси буде захищено, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Принагідно звернути увагу, що встановивши відсутність порушеного права позивача, судом не здійснюється оцінка обраного позивачем способу захисту відсутнього у нього порушеного права (інтересу) та правова оцінка по суті спору. Оскільки судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача відповідно до статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed