Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

26.04.2023 р. до суду надійшов вказаний позов, який мотивовано тим, що 19.07.2008 року між сторонами по справі було укладено шлюб. Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 11.02.2022 року у справі № 939/2937/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 19 липня 2008 року виконавчим комітетом Немішаївської селищної ради Бородянського району Київської області (актовий запис N 23), розірвано. На теперішній час в провадженні Бородянського районного суду Київської області знаходиться цивільна справа №939/1804/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Оскільки у позові про поділ спільного сумісного майна подружжя не було враховано все набуте за час шлюбу, [PERSON] було подано зустрічний позов до [PERSON] . В свою чергу, відповідач у відзиві на зустрічний позов, посилаючись на укладений між ним та [PERSON] договір позики від 12.06.2021 року, просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Саме з відзиву на зустрічний позов [PERSON] стало відомо про укладення 12.06.2021 року договору позики та наявність судового рішення від 16.03.2022 року у справі № 759/29349/21 про стягнення заборгованості за договором позики. [PERSON] звернулася до Бородянського районного суду Київської області з заявою про про збільшення позовних вимогу справі №939/1804/22. Однак, ухвалою Бородянського районного суду від 31.03.2023 року у справі №939/1804/22 у задоволенні заяви [PERSON] про збільшення позовних вимог відмовлено.Позивач вважає, що договір позики від 12.06.2021 року є недійсним у зв`язку із його фіктивністю, оскільки дії [PERSON] та [PERSON] , які є батьком і сином, спрямовані на зменшення складу спільного сумісного майна подружжя та, відповідно, вплив на вирішення спору щодо поділу цьогоо майна. Зазначивши при цьому, що згідно з п.1.1 договору позики від 12.06.2021 у позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти на придбання автомобіля марки «Тоуоtа Land Cruiser Prado», 2011 року випуску, за VIN кодом: [NUMBER] , номерний знак: [NUMBER] у розмірі 700 000 гривень. При цьому позивач зазначає, що номерні знаки, які вказані в договорі позики - КАО688ЕО, були зареєстровані за цим транспортним засобом тільки 26.11.2021 року, тобто майже через 5 місяців після укладення договору позики від 12.06.2021 року. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 15.06.2021 р. при реєстрації автомобіля було видано зовсім інші номерні знаки, а саме: [NUMBER] , що підтверджується той факт, що договір був укладений після перереєстрації автомобіля на батька відповідача, тобто вже після 26.11.2021 року. Таким чином, всі дії вчинялися відповідачем виключно для приховання майна та неврахування його майна та не були спрямовані на реальне настання правових наслідків. В грудні відразу після перереєстрації автомобіля, для створення видимості укладення договору позики, [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості.Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.03.2022 року у справі №759/29349/21 позовну заяву [PERSON] було задоволено. При цьому, станомна теперішній час [PERSON] так і не подав виконавчий лист до виконання, адже сторони не мали наміру на реальне укладення договору та досягнення правового результату. Зазначене свідчить, що відповідач, укладаючи договір позики мав тільки одну мету, приховати від поділу спільне набуте подружжям майно (автомобіль). Отже, оскільки відповідач та його батько не мали наміру на реальне укладення договору позики та його виконання з досягненням правового результату, оспорюваний договір є фіктивним. Також зазначила, що під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] самостійно зароблили та мали змогу за власні кошти покращити житловий будинок та придбати декілька автомобілів в тому числі і автомобіль «Тоуоtа Land Cruiser Prado». Посилаючись на те, що дії [PERSON] та [PERSON] є умисними, а договір створений з метою впливу на вирішення спору щодо поділу спільного майна подружжя та має усі ознаки фіктивності,наявні правові підстави для визнання договору позики від 12.06.2021 року недійсним. Постановою Верховного Суду від 27.11.2024 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.01.2024 та постанову Київського апеляційного суду від 24.04.2024 скасовано та зазначену вище справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.01.2025 зазначену справу передано в провадження судді Шум Л.М. Ухвалою судді від 10.01.2025 відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 19.06.2025 залучено в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 05.11.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивачка [PERSON] не з"явилася, надіслала до суду заяву про слухання справи у її відсутність та просила суд задовольнити позов. В судове засідання представник відповідача [PERSON] , адвокат Шаповалов А.М. не з"явився, надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, при цьому в матеріалах справи знаходиться заява від 19.06.2025 про розгляд справи без участі відповідача та його представника (ас.106,107), а також неодноразові заяви від адвоката про перенесення судового розгляду від 30.09.2025, 18.12.2025 та 23.12.2025. Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. В судове засідання співвідповідачка [PERSON] , не з"явилася, про час та місце слухання справи судом повідомлялася належним чином. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, в зв"яку із неявкою в судове засідання учасників судового процесу. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.07.2008 року . Судом встановлено, що рішенням Бородянського районного суду Київської області від 11.02.2022 року у справі № 939/2937/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. На теперішній час в провадженні Бородянського районного суду Київської області знаходиться цивільна справа №939/1804/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Як стверджував позивач оскільки у позові про поділ спільного сумісного майна подружжя не було враховано все набуте за час шлюбу, [PERSON] було подано зустрічний позов до [PERSON] . Відповідач у відзиві на зустрічний позов, посилаючись на укладений між ним та [PERSON] договір позики від 12.06.2021 року, просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Саме з відзиву на зустрічний позов [PERSON] стало відомо про укладення 12.06.2021 року договору позики та наявність судового рішення від 16.03.2022 року у справі № 759/29349/21 про стягнення заборгованості за договором позики. [PERSON] звернулася до Бородянського районного суду Київської області з заявою про збільшення позовних вимог у справі №939/1804/22. Однак, ухвалою Бородянського районного суду від 31.03.2023 року у справі №939/1804/22 у задоволенні заяви [PERSON] про збільшення позовних вимог відмовлено . Судом встановлено, що 12.06.2021 р. було укладено оспорюваний договір позики між [PERSON] та [PERSON] , які між собою є батьком та сином. Згідно п.1.1 договору позики від 12.06.2021 у позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти на придбання автомобіля марки «Тоуоtа Land Cruiser Prado», 2011 року випуску, за VIN кодом: [NUMBER] , номерний знак: [NUMBER] , у сумі 700 000 гривень. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.03.2022 , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 12.06.2021 р. у розмірі 700 000,00 грн. Як стверджував позивач по справі виконавчий лист з приводу виконання вказаного рішення суду до виконавчої служби пред`явлено не було. Протилежного суду не надано. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] . Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер. Судом встановлено, що листом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 22 серпня 2023 року повідомлено, що спадкоємцями після померлого [INFO] [PERSON] є дружина спадкодавця [PERSON] та син спадкодавця [PERSON] . За заявами вказаних спадкоємців відкрита спадкова справа № 657/2022. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] звернулися до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , зокрема на грошові кошти (заборгованість), стягнуту рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2022 року в справі № 759/29349/21. Судом встановлено, що постановою державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Черноморченко О. В. від 11 квітня 2023 року в межах спадкової справи відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові кошти (заборгованість), роз`яснено, що для виконання вказаного рішення суду стягувачу необхідно було звернутися до відповідної державної виконавчої служби протягом встановленого законодавством строку та отримати виконавчий лист, після такого звернення мало бути відкрите виконавче провадження, згідно якого боржник повинен був добровільно виконати рішення суду, а в іншому випадку- в примусовому порядку. Тобто неможливо встановити проведення стягнення за рішенням суду від боржника [PERSON] до померлого [INFO] [PERSON] , тому спадкоємцям рекомендовано звернутись до суду для заміни стягувача. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцями за законом першої черги після померлого [PERSON] є дружина спадкодавця [PERSON] та син спадкодавця [PERSON] (відповідач у справі), які прийняли спадщину. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Отже, належними відповідачами у даній справі є [PERSON] як позичальник за оспорюваним правочином та [PERSON] як спадкоємець позикодавця за оспорюваним правочином [PERSON] 11.04.2023 р. між спадкоємцями майна померлого укладено договір про поділ спадщини, згідно якого автомобіля марки «Тоуоtа Land Cruiser Prado», 2011 року випуску, за VIN кодом: [NUMBER] , номерний знак: [NUMBER] р.в., перейшов у спадкування [PERSON] 11.04.2023 р. [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом спадщина на яку видано свідоцтво, складається з автомобіля марки «Тоуоtа Land Cruiser Prado», 2011 року випуску, за VIN кодом: [NUMBER] , номерний знак: [NUMBER] . Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Черномрченко О.В. від 11.04.2023 р. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] та [PERSON] за законом на грошові кошти за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.03.2022 р. , якою встановлено, що виконавчий лист з приводу виконання вказаного рішення не був пред`явлений до виконання. Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу « Тоуоtа Land Cruiser Prado», автомобіль 15.06.2021 р. був зареєстрований за [PERSON] з д.н.з. [NUMBER] . 26.11.2021 р, автомобіль «Тоуоtа Land Cruiser Prado» було зареєстровано за іншим власником - [PERSON] - батьком відповідача. Як вбачається з скріншоту додатку Опендатаюа, автомобіль «Тоуоtа Land Cruiser Prado», 2011 р.в., було зареєстровано за іншим власником - [PERSON] 26.11.2021 та отримано д.н.з. [NUMBER] . Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу « Тоуоtа Land Cruiser Prado», останній 26.11.2021 р. був зареєстррваний за [PERSON] з д.н.з. [NUMBER] . Таким чином, встановлено, що автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado», 2011 р.в., отримав номерні знаки [NUMBER] 26.11.2021 р., тобто до укладання договору позики 12.06.2021 р., яких не було в природі. Статтею 202 ЦК України визначено, що. правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у .статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до висновків Верховного суду викладених у постанові від 22.01.2020 року у справі № 554/6547/17 для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність числу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля: сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; відомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників ппавочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-187Зцс), від 23 серпня 2017року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстаниій статей 203, 215. 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на ухилення боржника від виконання в майбутньому судових рішень про стягнення з нього грошових коштів. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до положень ст.ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог. Питання судових витрат вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та керючись ст. ст. 202, 203, 215, 234 ЦК України, ст. ст. 13, 76, 89, 141, 280, 282, 284, 289 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: approved