Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

25.11.2025 року до Київського районного суду міста Одеси через систему «Електронний суд» надійшла заява [PERSON] , за участі заінтересованої особи - Департаменту міського господарства Одеської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій заявниця просить суд: - встановити факт належності [PERSON] , свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 06.12.1996 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, як одному із співвласників; - встановити факт належності [PERSON] , розпорядження органу приватизації №88531 від 06.12.1996 року, як одному із співвласників. В обґрунтування поданої заяви заявниця посилається на те, що вона є дочкою [PERSON] , яка померла [INFO] , після якої відкрилась спадщина на належне останній за час життя майно, спадкоємцем першої черги до якої є вона [PERSON] . Також в порядку оформлення своїх спадкових прав, заявницею встановлено, що оригінал свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 06.12.1996 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів та оригінал розпорядження органу приватизації №88531 від 06 грудня 1996 року, якими підтверджується право власності померлої матері заявниці на частку нерухомого майна, були втрачені, вона [PERSON] звернулась до Департаменту міського господарства Одеської міської ради з заявою про видачу дублікату вищевказаних документів. Однак, їй було відмовлено, оскільки у правовстановлюючих документах на підтвердження права власності на нерухоме майно та документах, які посвідчували особу померлої матері, наявна розбіжність у написанні її прізвища, а саме « [PERSON] » та « [PERSON] », через що не можливо встановити належність відповідних документів померлій матері заявниці. За наслідком чого, заявниця вказує, що вказана розбіжність впливає на можливість доведення нею належності померлій матері на праві спільної часткової власності нерухомого майна та отримання дублікатів відповідних документів, що входить до складу спадщини, за наслідком чого заявниця не має можливості в належний спосіб оформити свої спадкові права. Вказані обставини зумовили звернення заявниці до суду з даною заявою. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 28.11.2025 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання призначене на 18.12.2025 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином. Однак, 02.12.2025 року від представника [PERSON] [PERSON] надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи без участі. Також, 02.12.2025 року від представника заінтересованої особи Департаменту міського господарства Одеської міської ради Даниленко Ілони Дмитрівни надійшла до суду заява про розгляд справи без участі. Приймаючи подання сторонами по справі заяв про розгляд справи без їх участі, судом було ухвалено здійснити розгляд справи за відсутності сторін по справі в судовому засіданні 18.12.2025 року на підставі документів наявних в матеріалах справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає заяву підлягаючою до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] (мовою оригіналу, рос.: « [PERSON] », про що складено актовий запис №2640 Київським відділом РАЦС м. Одеси, в якому в графі відомості про батька зазначено відомості про особу мовою оригіналу, рос.: « [PERSON] », в графі відомості про матір мовою оригіналу, рос.: « [PERSON] ». Заявниця [PERSON] 03 вересня 1999 під час реєстрації шлюбу з [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . [INFO] у віці 66 років помер [PERSON] , [INFO] , про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис №11109 від 01.11.2017 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.11.2017 року. Листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Вовк Наталею Валеріївною від 30.04.2025 року за вих. №27/02-14 повідомлено, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , заведено спадкову справу №9/2025, спадкоємицею до майна якого є [PERSON] , [INFO] . [INFO] у віці 71 рік померла [PERSON] , [INFO] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено відповідний актовий запис №11962 від 11.12.2023 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11.12.2023 року. Внаслідок смерті особи відкривається спадщина (ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч.1 ст.1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст.1218 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). У відповідності до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. (ч.1,2 ст. 1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. (ч.1 ст.1270 ЦК України). Статтею 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Отже, як вбачається внаслідок смерті [PERSON] , відкрилась спадщина на належне померлій за час життя майно. Листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Вовк Наталею Валеріївною від 28.05.2025 року за вих. №33/02-14 повідомлено, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , заведено спадкову справу №3/2024, спадкоємицею до майна якої є [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, з поданих до суду документів судом встановлено наступне. 06.12.1995 року органом приватизації видано Розпорядженням органу приватизації №88531 від 06 грудня 1996 року, яким передано будинок [ADDRESS] в спільну приватну власність громадянам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , мешкаючим у двох кімнатах, розташованих в будинку загальною площею 72,5 кв.м. відновною вартістю 13 грн. 05 коп. та визначено уповноваженим власником [PERSON] . Тієї ж дати, 06 грудня 1996 року, видано свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , зареєстроване і записне у реєстрову книгу за №4-10537 з якого вбачається, що Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів посвідчено, що в цілому домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на правах спільної часткової власності: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Загальна площа домоволодіння становить 72,5 кв.м. (приватизованої частини 35,8 кв.м.). Згідно з відповіддю КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 30.06.2025 року підтверджено, що станом на 31.12.2012, зареєстроване право власності: на 53/300 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , за фізичною особою « [PERSON] » на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 06.12.1996 р. 4-10537. Реєстраційний запис зроблено 10.12.1996 за реєстровим номером 3206 у реєстровій книзі 206 пр на сторінці 158; на 53/300 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , за фізичною особою « [PERSON] » на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 06.12.1996 р, № 4-10537. Реєстраційний запис зроблено 10.12.1996 за реєстровим номером 3206 у реєстровій книзі 206 пр на сторінці 158 В подальшому, 24 грудня 1996 року між співвласниками вказаного домоволодіння та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №Н/96-1285, у відповідності до якого [PERSON] купила у осіб, мовою оригіналу: « [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] », 41/100 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір укладено на Одеській універсальній товарній біржі. 12 грудня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 47/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , який в цілому складається з однієї кам`яної житлової будівлі, загальною житловою площею 35,8 кв.м., та надвірних споруд «Б» - літньої кухні, «В» - сараю, «Г» - гаражу, № [NUMBER] огорожі, розташованих на земельній ділянці розміром 792 кв.м. вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Драло Г. Л. та зареєстровано в реєстрі за №8-5731. Крім того, судом встановлено, що розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради №707 від 04.09.2025 року за заявою та наданими документами [PERSON] було змінено адресу об`єкту нерухомого майна, за адресою: [ADDRESS] , який складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м., літ. «Б» - літня кухня, літ «Г» - гараж, літ. «Д» - навіс, І- вимощення; огорожа - №1-3 на адресу: [ADDRESS] . З наданих до заяви витягів з Державного реєстру речових прав від 18.09.2025 року вбачається, що право спільної часткової власності на житловий будинок садибного типу загальною площею 67,3 кв.м., з яких житлова 33,1 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за: [PERSON] , розмір частки за якою зареєстровано - 53/300 та 47/100, [PERSON] , розмір частки за якою зареєстровано 53/300, [PERSON] , розмір частки за яким зареєстровано 53/300. Як зазначає у заяві заявниця, оскільки оригінал свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 06.12.1996 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів та оригінал розпорядження органу приватизації №88531 від 06 грудня 1996 року були втрачені остання звернулась до Департаменту міського господарства Одеської міської ради з заявою про видачу дублікату вищевказаних документів. Однак, 10.11.2025 року за вих. №01-57/1175 листом Департаменту міського господарства Одеської міської ради повідомлено про відмову у видачі дублікатів правовстановлюючих документів, оскільки під час проведення внутрішньої експертизи поданих заявницею документів були встановлені розбіжності в написанні прізвища особи [PERSON] , на ім`я якої були видані правовстановлюючі документи на нерухоме майно, щодо яких заявлено видачу дублікатів, та з особою [PERSON] , документи на підтвердження особи якої були надані до звернення. У зв`язку з наявністю розбіжностей у написанні прізвища померлої [PERSON] , померлої [INFO] , що стало підставою для неможливості отримання заявницею дублікатів правовстановлюючих документів на нерухоме майно зумовили звернення останньої до суду з даною заявою. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом 6 частини 1 статті 315 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до роз`яснень, викладених в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 (із змінами), при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, ; не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Частиною 1 ст. 319 ЦПК України встановлено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У відповідності до ч. 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Досліджуючи вищевказані докази, судом доходить до висновку, що різне написання прізвища померлої [INFO] [PERSON] , як: « [PERSON] », які посвідчували особу померлої та «Кіт» у правовстановлюючих документах на нерухоме майно: розпорядженні органу приватизації №88531 від 06 грудня 1996 року про передачу будинку [ADDRESS] в спільну приватну власність громадянам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; свідоцтві про право власності на житло № [NUMBER] від 06 грудня 1996 року, а саме на домоволодіння, загальною площею 72,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване і записне у реєстрову книгу за №4-І0537 виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, пов`язано саме з різним перекладом прізвища з російської на українську мови, та стосується однієї тієї ж особи. При викладених обставинах, оцінивши та проаналізувавши надані докази в їх сукупності, а також надавши оцінку кожному доказу окремо, суд дійшов до висновку, що заявлений до встановлення факт знайшов своє підтвердження, є доведеним та встановленим. Судом встановлено, що заявлений до встановлення факт заявниці необхідний для оформлення спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та отримання дублікатів відповідних документів. Докази якими підтверджуються вищевказані обставини є належними, допустимими, достовірними та достатніми, які узгоджуються між собою та не суперечать один одному. Одночасно під час надання оцінки доказам у справі та застосуванні стандартів оцінки доказів, судом враховується, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Верховний Суд у своїх судових рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Будь-яких доказів на підтвердження наявності спору про право за наслідком заявлених вимог, матеріали справи не містять. Ухвалюючи рішення суду за наслідком розгляду даної справи судом враховується положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Досліджуючи вищевказані докази, оцінюючи їх належність, допустимість, достовірність окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає встановленим заявлений факт, що підтверджується належними і допустимими доказами, за наслідком чого заява [PERSON] підлягає задоволенню в межах заявлених вимог. При ухваленні судом рішення, судом у відповідності до положень ч. 7 ст. 294 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved