Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Узагальнені доводи сторін 01.11.2022 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, який уточнила, подавши 20.07.2023 року заяву про зміну позовних вимог, та у якому просить суд: 1) визначити порядок користування 4-кімнатною квартирою [ADDRESS] , виділивши їй в користування дві житлові кімнати площею 14,0 кв.м. та 12,0 кв.м., а у користування відповідачки дві житлові кімнати площею 11,9 кв.м. та 18,1 кв.м. та залишити у спільному користуванні: коридор площею 20,5 кв.м., ванну площею 2,6 кв.м., вбиральню 1,0 кв.м., кухню площею 8,7 кв.м.; 2) зобов`язати відповідачку не чинити їй перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні 1/2 (однією другою) часткою квартири та заборонити перешкоджати у подальшому у здійсненні право користування, володіння та розпорядженні її 1/2 (однією другою) часткою квартири (а.с. 1-17 т. 1). Позов обґрунтований тим, що сторони є співвласниками квартири в рівних частках. Позивачка успадкувала 1/2 (одну другу) частку квартиру після смерті свого дядька [PERSON] , проте доступу до квартири не має. В квартирі проживає відповідачка з родиною, яка різноманітними способами створює позивачці перешкоди у користуванні квартирою. Між сторонами склалися неприязні стосунки, постійно виникають непорозуміння, сварки та суперечки з приводу користування та утримання квартири. 12.05.2023 року відповідачка надала відзив на позов, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вона не чинить позивачці жодних перешкод у користуванні чи розпорядженні її часткою квартири, а також на те, що позивачкою не враховано, що у квартирі зареєстровані та проживають треті особи [PERSON] , [PERSON] та їх малолітні діти. Крім того, порядок користування квартирою вже встановлений рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14.01.2014 року у справі № 2-5830/12. Вказаним рішенням визначено порядок користування кватирою: у користування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з малолітніми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , виділено жилі кімнати площею 11,9 кв. м., 18,1 кв. м., 14,0 кв. м., а у користування [PERSON] виделіно жилу кімнату площею 12,0 кв.м. Вважає, що для позивачки, як спадкоємиці [PERSON] , є обов`язковим порядок користування квартирою, який визначений рішенням суду для колишнього співвласника, а задоволення позову призведе до порушення її прав, як співвласника квартири, оскільки розмір житлової площі, яку позивачка просить виділити собі в користування, буде більшим за виділену їй площу квартири (а.с. 35-43 т. 1). 23.06.2023 року позивачка надала відповідь на відзив, в якій у кому зауважила, що визначений рішенням суду порядок користування квартирою не є для неї обов`язковим з огляду на те, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14.01.2014 року ухвалено вже після смерті [PERSON] (а.с. 55-99 т. 1). Рух справи Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 08.03.2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 25 т. 1). Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 03.10.2023 року прийнято заяву позивачки про зміну предмету позову (а.с. 126 т. 1). Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27.02.2024 року у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, а провадження у справі зупинено (а.с. 173 т. 1). Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 02.07.2025 року провадження у справі поновлено (а.с. 197 т. 1). Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 15.10.2025 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 241, 243-244 т. 1). Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 15.10.2025 року до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачки залучено [PERSON] та [PERSON] (а.с. 242, 245-246 т. 1). Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12.11.2025 року у справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті (а.с. 17 т. 2). У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позов з підстав викладених у ньому. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Спаський А.Ю. заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. У судове засідання треті особи на стороні відповідача [PERSON] та [PERSON] не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Правом надання пояснень по суті спору не скористались. У судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної державної адміністрації, не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної державної адміністрації залучена до участі у справі як представник органу опіки та піклування з огляду на та те, що спір про визначення порядку користування квартирою стосується прав неповнолітніх дітей, які мають у спірній квартирі зареєстроване місце проживання. За змістом ч. 6 ст. 56 ЦПК України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне. Службою у справах дітей та сім`ї Дарницької районної державної адміністрації суду не надано висновку органу опіки та піклування, однак ця обставина не перешкоджає розгляду справи з огляду на те, що винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку, адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України (правовий висновок Верховного Суду, виснуваний в постанові ОП КЦС ВС від 11.12.2023 року у справі № 523/19706/19). Встановлені судом обставини Позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] є співвласниками в рівних частках квартири [ADDRESS] . Позивачка набула право власності на 1/2 частку квартири у порядку спадкування за заповітом після смерті дядька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21.10.2021 року, виданого державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. за реєстровим № 3/2019, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 280361004 від 21.10.2021 року (а.с. 10-12 т. 1). Відповідачка набула права власності на 1/2 частку квартири у період зареєстрованого шлюбу з дядьком позивачки [PERSON] , сплативши пайовий внесок за квартиру, яка мала статус кооперативної, що встановлено рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15.11.2013 року у справі № 753/10931/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа ЖБК «Будівельник-9», про визнання права власності на квартиру (а.с. 5-8 т. 1). Квартира складається з чотирьох житлових кімнат житловою площею 56,0 кв.м., загальною площею 96,2 кв.м., що підтверджується технічним паспортом від 30.07.2021 року (а.с. 13-15 т. 1). Позивачка у спірній квартирі не проживає та не зареєстрована, а має інше зареєстровані місце проживання: [ADDRESS] . В квартирі зареєстрована та проживає відповідачка [PERSON] . Крім того, в квартирі мають зареєстроване місце проживання діти та онуки відповідачки: син відповідачки - [PERSON] (третя особа) та його неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , а також дочка відповідачки - [PERSON] (третя особа) та її неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва (а.с. 42, 51 т. 1). В квартирі також був зареєстрований [PERSON] , який був співвласником 1/2 частки квартири та який є дядьком позивачки, колишнім чоловіком відповідачки та батьком третіх осіб. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується актовим записом про смерть № 19 від 09.01.2014 року, на підставі якого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у місті Києві видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 67 т. 1). За життя [PERSON] відповідачка [PERSON] та треті особи [PERSON] і [PERSON] звертались до нього з позовом про визначення порядку користування квартирою. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14.01.2014 року у справі № 2-5830/12 визначено конкретний порядок користування жилим приміщення квартири [ADDRESS] та виділено в користування [PERSON] з [PERSON] , [PERSON] та малолітніми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - жилі кімнати площею 11,9 кв. м., 18,1 кв. м., 14,0 кв. м., [PERSON] - жилу кімнату площею 12,0 кв. м., а місця загального користування залишено в загальному користуванні. На день ухвалення судом вказаного рішення відповідач [PERSON] помер, про що позивачі суд не повідомили. Після смерті успадкування позивачкою частки квартири між сторонами виник спір з приводу користування квартирою. Оцінка суду При вирішенні справи судом враховано висновки Верховного Суду щодо вибору та застосування відповідної норми права відповідно до ст. 263 ЦПК України. При вирішенні справи суд враховує правові висновки, які Верховний Суд виснував в постанові КЦС ВС від 08.05.2024 року у справі № 727/7224/22, вказавши наступне: «Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 127/7320/13 (провадження № 61-18125св18). За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21)». Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам сторін, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка звернулась до суду з позовом про захист права власності, заявивши дві позовні вимоги: 1) про встановлення порядку користування квартирою, яка є спільною частковою власністю та 2) про усунення перешкод у здійсненні права власності на 1/2 частку квартири. Позов в частині встановлення порядку користування квартирою суд визнає обґрунтованим з наступних підстав. У спірних правовідносинах права позивачки, як співвласниці квартири гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 358 ч. 1, ч. 2 ст. 391 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Сторони визнають наявність між ними конфлікту щодо користування квартирою, що об`єктивно унеможливлює мирне та безперешкодне здійснення позивачкою свого права власності на належну їй частку квартири. Оскільки сторони не досягли згоди щодо порядку користування квартирою, яка належить їм на праві спільної часткової власності, спір підлягає вирішенню судом. Для встановлення порядку користування спірною квартирою суд приймає до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи № 3819/24-42 від 05.06.2025 року, у якому експертом пропонується наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : у користування позивачки - житлові кімнати площею 14,0 кв.м. та 12 кв.м. та лоджію площею 2,2 кв.м.; у користування відповідачки - житлові кімнати площею 18,1 кв.м. та 11,9 кв.м., лоджію площею 3,7 кв.м. та балкон площею 1,5 кв.м.; у спільному користуванні - коридор, кухню, вбиральню та ванну кімнату, не призводить до порушень вимог нормативної документації в галузі будівництва та враховує норму житлової площі на одну особу в зазначеній квартирі. За вказаним варіантом порядку користування квартирою приміщення, які виділяються у користування позивачки відповідають 46/100, а відповідачки 54/100 ідеальних часток (а.с. 188-196 т. 1). Отже, за таким варіантом порядку користування квартирою приміщення, які виділяються у користування кожному співвласнику максимально наближені до їх ідеальних часток. А крім того, приміщення, які виділяються у користування кожному із співвласників є ізольованими один від одного та забезпечуватимуть кожному співвласнику безперешкодний доступ до приміщень спільного користування, з урахуванням їх призначення, та водночас не створюватимуть для жодної зі сторін додаткових обмежень чи перешкод у користуванні квартирою. На думку суду, такий порядок користування спірною квартирою враховує баланс інтересів співвласників та забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав. Доводи відповідачки про те, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14.01.2014 року у справі № 2-5830/12 встановлений інший порядок користування квартирою, який є обов`язковим для позивачки, суд відхиляє та зауважує наступне. По вказаній справі спір про встановлення порядку користування квартирою з колишнім співвласником квартири [PERSON] на день його смерті не був вирішений судом (рішення суду було ухвалено після смерті [PERSON] ), отже встановлений вказаним судовим рішенням порядок користування квартирою не був реалізований співвласниками з об`єктивних причин. Для позивачки вказане рішення не є обов`язковим з огляду на те, що вона не була залучена до участі у справі в якості правонаступника померлого відповідача. До того ж встановлений судом порядок користування квартирою може бути змінений, якщо змінилися обставини, зокрема: склад сім`ї, кількість власників, їхні потреби тощо. Позов у справі № 2-5830/12 був обґрунтований, зокрема тим, що [PERSON] фактично користувався однією кімнатою з виходом на балкон та був хворий на туберкульоз. Зі смертю колишнього співвласника [PERSON] обставини змінились. Пред`явлення позову про встановлення порядку користування квартирою є правом позивачки як нового співвласника. Доводи відповідачки про те, що запропонований позивачкою порядок користування квартирою суттєво порушить права відповідачки суд також відхиляє та зауважує наступне. Визначений судом порядок користування квартирою не порушує права власності відповідачки, оскільки встановлення порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності; такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них; а такі приміщення не завжди можуть точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Отже, встановлення порядку користування квартирою не порушує права власності відповідачки. Доводи відповідачки щодо порушення житлових прав суд також відхиляє та зауважує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб Отже, відповідно до закону позивачка має рівні з відповідачкою права на користування квартирою як житлом. Щодо порушення житлових прав інших осіб, які мають в квартирі зареєстроване місце проживання, у том числі і неповнолітніх дітей, то доводи відповідачки у цій частині не можуть бути прийняті до уваги судом з огляду на те, що ці доводи не стосуються безпосередньо прав відповідачки, а відповідачка не є представником третіх осіб, та законним представником їх дітей. З цього приводу суд зауважує, що треті особи виступають самостійними учасниками судового процесу та наділені цивільною процесуальною дієздатністю згідно з ч. 1 ст. 47 ЦПК України, тобто здатністю особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді. Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей є батьки (усиновлювачі), які відповідно до ст. 59 ЦПК України здійснюють представництво прав та інтересів дітей в суді як їх законні представники. Таким чином участь у цивільному процесі батьків надає їм можливість використовувати всі передбачені законодавством юридичні можливості для ведення цивільних справ у суді та захисту суб`єктивних прав й інтересів дитини. [PERSON] та [PERSON] як треті особи та законні представники неповнолітніх дітей наділені правом надання пояснень по суті справи, а також на пред`явлення власних позовів в своїх інтересах та в інтересах своїх дітей щодо предмету спору, проте не заявляли у цій справі про порушення їх прав та прав їх дітей. Крім того, суд зауважує, що позивачкою не заявлено позову до [PERSON] та [PERSON] про усунення створених ними перешкод у користуванні квартирою. Право на проживання квартирі осіб, які не є її власниками, регулюється нормами права щодо користування чужим майном (ст.ст. 401-406 ЦК України). Але, оскільки право на проживання в спірній квартирі третіх осіб не є підставою та предметом позову, суд при вирішенні цієї справи, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, не встановлював обставини щодо проживання в квартирі [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітніх дітей. Позов в частині усунення перешкод у здійсненні права власності позивачки на 1/2 частку квартири суд визнає необґрунтованим з наступних підстав. За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту права є припинення дії, яка порушує право. Верховний Суд у постанові КЦС ВС від 23.12.2023 року у справі № 755/3459/22 виснував, що вимога «зобов`язати не чинити перешкоди» (негаторний позов) є належним способом захисту, якщо перешкоди є триваючими та реальними на момент звернення до суду. Якщо ж перешкоди не доведені або не існують, такий спосіб захисту визнається неефективним (неналежним), що веде до відмови в позові. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалась виключно на неможливість користування квартирою у зв`язку з неможливістю досягти домовленості щодо порядку користування, але не вказувала на будь-які інші конкретні факти створення їй відповідачкою перешкод у користуванні квартирою, які вона просить усунути, а також не вказувала на способи усунення цих перешкод. В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували факт вчинення відповідачкою конкретних дій, спрямованих на створення позивачці перешкод у реалізації її прав володіння чи розпорядження часткою квартири, а наявність між сторонами конфлікту щодо користування квартирою за відсутності фактів реального порушення відповідних прав позивачки не може бути підставою для покладення на відповідачку обов`язку утримуватися від дій, які не конкретизовані. Що стосується вимоги про зобов`язання відповідачки у подальшому не чинити перешкоди позивачці у користуванні, володінні та розпорядженні її часткою квартири, то ця вимога заявлена «на майбутнє», а тому не підлягає задоволенню, оскільки припущення щодо можливого порушення прав у майбутньому, за відсутності встановленого факту такого порушення на момент звернення до суду, не можуть бути предметом судового захисту, адже відповідно до засад цивільного судочинства та положень процесуального закону судовий захист надається у разі порушення, невизнання або оспорювання конкретного права, свободи чи законного інтересу особи, які вже мають місце та підтверджені належними і допустимими доказами. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Судовий збір Позивачкою заявлено дві немайнові вимоги: 1) про визначення порядку користування квартирою та 2) усунення перешкод у користуванні квартирою. За кожну з цих вимог підлягав сплаті судовий збір у розмірі 992,40 грн., проте позивачкою сплачено судовий збір лише за одну немайнову вимогу у розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією № 89 від 28.10.2022 року (а.с. 16 т. 1). Оскільки позов задовольняється судом частково, з позивачки на користь держави підлягає сплаті судовий збір у розмірі 992,40 грн., а з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню у відшкодування витрат на сплату судового збору 992,40 грн. Інших судові витрати Позивачкою у позовній заяві не заявлено клопотання про відшкодування понесених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи. Також не подано заяву про відшкодування цих витрат під час судового розгляду справи. Відповідачкою у відзиві на позов заявлено про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та зазначено орієнтовний розмір таких витрат у розмірі 16 800,00 грн., проте не подано жодних доказів на підтвердження розміру цих витрат, а ордер адвоката на представництво інтересів відповідачки у суді не є доказом розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу. У зв`язку з цим суд заява відповідачки про відшкодування їй витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованою. На підставі викладеного,

Outcome: partial