Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовом та просив стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу за договором позики у розмірі, еквівалентному сумі 1\~900,00 доларів США за курсом НБУ; проценти за договором позики у розмірі 664,04 долара США за курсом НБУ; інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 170,84 доларів США за курсом НБУ; всього стягнути 3\~125,67 доларів США, що за курсом НБУ на дату подачі позову, становить 83\~480,71 гривень, стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05.03.2016 [PERSON] (Позивачем) було передано у позику [PERSON] (Відповідачу) грошові кошти у розмірі 1900,00 доларів США (одна тисяча дев`ятсот доларів). В підтвердження здійснення позики грошових коштів, відповідачем було складено та передано позивачу розписку від 05.03.2016 року, відповідно до якої відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти позивачу протягом тридцяти днів з дня пред`явлення вимоги про їх повернення. 30.04.2020 року позивачем було пред`явлено відповідачу вимогу про повернення позичених коштів, на якій відповідач особисто здійснив відмітку про прийняття. Однак, в зазначений термін і до теперішнього часу відповідач свого зобов`язання не виконав. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, в укладеному договорі позики розмір процентів не встановлений, в зв`язку з чим позивач просить стягнути відсотки за даним договором позики в 664,04 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити також грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Таким чином відповідач повинен суму боргу, суму винагороди за користування позикою (проценти за договором позики), а також інфляційне збільшення суми боргу і три проценти річних від простроченої суми як відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Отже, відповідач зобов`язаний сплатити позивачеві суму позики згідно розписки в розмірі 1900 (одна тисяча дев`ятсот) доларів США, проценти за договором позики, у розмірі облікової ставки Національного банку України, що на дату подачі позову складає 664,04 дол. США, 3% річних від суми боргу, що на дату подачі позову складає 170,84 дол. США, та інфляційне збільшення суми боргу, що на дату подачі позову складає 390,79 дол. США., а всього загальна сума боргу відповідача станом на 22.09.2021 р. складає 3125,67 дол. США, що відповідно до курсу НБУ на вищевказану дату становить 83 480 (вісімдесят три тисячі чотири сотні вісімдесят) гривень 71 копійку. Крім того, позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, у якій зазначив, що у зв`язку з тим, що Відповідач брав гроші у доларах США, тобто зобов`язання за договором виникли в іноземній валюті і, відповідно, виконані вони повинні були бути також в іноземній валюті, вважає за можливе просити суд стягнути заборгованість у доларах США. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Цією заявою не змінюються ані предмет, ані підстави позову. Заява містить тільки арифметичний розрахунок і пов`язана з тривалим розглядом справи. Просив стягнути з відповідача [PERSON] : - суму боргу за договором позики у розмірі 1900 доларів США; - відсотки за договором позики у розмірі 1554,50 долара США; - інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 1280,22 доларів США; - 3% річних від суми боргу у розмірі 313,89 долара США. Всього 5048,61 доларів США. Судові витрати покласти на відповідача. 31.07.2024 позивачем через систему «Електронний суд» надіслано заяву про зміну предмету позову, згідно якої 29.03.2024 подана заява про збільшення розміру позовних вимог. У зазначеній заяві, крім збільшення розміру позовних вимог, позивач змінив валюту стягнення. Проаналізувавши правову ситуацію, що склалася, після зміни валюти стягнення, вважаю за необхідне вимогу про стягнення інфляційного збільшення боргу виключити. Крім цього, відповідно до ч. 2 статті 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання. Користуючись своїм правом, вважаю за необхідне скоригувати і суму стягнення 3% річних, і суму відсотків за користування моїми грошима. Так, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 було внесено зміни до Цивільного кодексу України, а саме, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Таким чином, на сьогоднішній день я маю право на стягнення 3% річних, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, тільки по 24.02.2022. Також, з огляду на тривалий термін розгляду справи, підлягає коригуванню і сума відсотків за користування моїми грошима відповідно до ст. 536, 1048 ЦК України. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. На даний час гроші Відповідачем не повернено, зобов`язання не виконано. Таким чином, станом на 20.08.2024 (призначену дату проведення чергового засідання суду) сума належних до сплати відсотків за договором позики становитиме 1657,67 доларів США та три відсотки річних - 195,05 дол. США (розрахунок додається). Згідно з пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У зв`язку з тим, що даною заявою суттєво змінюється ціна позову, підлягає коригуванню та розмір судового збору. Так, станом на 20.08.2024 ціна позову становить 3752 долари США та 72 центи, що відповідно до офіційного курсу НБУ на 30.07.2024 (дату подання цієї заяви) еквівалентно сумі в 154 040,90 грн. Таким чином, розмір судового збору для позову, з урахуванням цієї заяви, становить 1540 гривень 41 копійка. Судовий збір, сплачений раніше, становить 1980 гривень 56 копійок. Просив прийняти до розгляду заяву про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог. Стягнути з відповідача, [PERSON] :- суму боргу за договором позики у розмірі 1900 доларів США;- відсотки за договором позики у розмірі 1657,67 долара США;- 3% річних від суми боргу у розмірі 195,05 долара США. Всього стягнути 3752,72 долара США. Зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Судові витрати покласти на відповідача. Позивачем розраховано проценти за розпискою від 05.03.2016 за період з 24.09.2018 до 20.08.2024 на суму 1657,05 доларів США, а 3% річних на суму 195,95 доларів США. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28.10.2021 справу прийнято до розгляду суддею Карасавою І.О. та призначено до розгляду за правилами загального провадження. Відповідно до розпорядження голови Верховного суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» та Закону України «Про внесення зміни до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус судді» справу передану за підсудністю відповідно акту приймання-передачі справ та речових доказів від 01.04.2022. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 15.12.2023 справу передано за підсудністю до Харківського районного суду Харківської області. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15.03.2024 справу прийнято до розгляду суддею Даниленко Т.П. та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20.08.2024 за заявою відповідача у справі призначено експертизу. Провадження по справі зупинено до проведення експертизи. Призначену експертизу залишено без виконання та знято з провадження, у зв`язку із несплатою рахунку вартості робіт по проведенню експертизи. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28.11.2024 провадження у справі відновлено. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06.02.2025 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду з викликом свідків. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, надіслав оригінал розписки від 05.03.2016 та оригінал вимоги про повернення коштів від 30.04.2020. Відповідачем був наданий відзив на позовну заяву згідно якого, вважав заявлені позовні\~вимоги необґрунтованими\~та безпідставними,\~й такими,\~що не\~відповідають фактичним\~обставинам справи\~і не\~підлягають задоволенню,\~та зазначив,\~що дійсно\~05.03.2016\~він \~ [PERSON] \~написав розписку\~про отримання\~коштів у\~розмірі 1900,00\~доларів США,\~згідно якої\~ [PERSON] \~зобов`язується\~повернути грошові\~кошти протягом\~тридцяти днів\~з дня\~пред`явлення\~вимоги про\~їх повернення.\~Однак,\~в листопаді\~2019\~року дані\~кошти [PERSON] \~повернув у\~повному обсязі,\~що можуть\~підтвердити свідки:\~ [PERSON] та\~ [PERSON] . 12.06.2020\~ [PERSON] \~ був\~звільнений з\~підприємства позивача\~по ст.36\~п.1\~КЗоТ України\~«за згодою\~сторін».\~На час\~звільнення ніяких\~претензій зі\~сторони позивача\~до нього\~не було. Ніяких вимог про повернення позичених коштів від 30.04.2020 від позивача [PERSON] особисто не отримував. Вимогу про повернення грошових коштів від 30.04.2020, яку надав позивач до суду, і яка нібито підписана відповідачем особисто, вперше побачив при ознайомленні з матеріалами справи у суді. Просив в позові відмовити у повному обсязі. Позивачем надано відповідь на відзив, де зазначено, що відповідач, заперечуючи наявність його особистого підпису на вимозі про повернення позики, не позбавлений права і можливості клопотати перед судом про проведення судової почеркознавчої експертизи. Однак цього не зробив. Згідно з матеріалами справи, сума позики перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян більш ніж у п`ятдесят разів. Тобто факт повернення зайнятих грошей не може бути підтверджений свідченнями свідків. Підтвердженням повернення грошей може бути тільки письмова розписка з його боку про повернення позики, або, що логічне, відсутність оригіналу розписки. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що він працював на [PERSON] та взяв у борг кошти, але їх повернув їх у повному обсязі 30.04.2020 та звільнився. Вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, була допитана в якості свідка [PERSON] яка поясняла, що знайома з [PERSON] з 2018р. У 2023 році одружилися. До 2023 року зустрічалися, мали близькі стосунки, ділилися своїми проблемами. Повідомила, що [PERSON] працював водієм у [PERSON] , а в 2020 він його звільнив. У період роботи на [PERSON] він ставився з неповагою до [PERSON] . Нічого не пам`ятав, тому [PERSON] записував телефонні розмови (куди посилав, чому поїхав). Свідку стало відомо, що [PERSON] взяв у [PERSON] у борг гроші в 2019 р. в сумі 1000 доларів США. Як брав гроші вона не бачила. [PERSON] повертав борг, останні 100 доларів США йому дав її брат [PERSON] , вона була присутня при цьому, щоб [PERSON] повернув борг. Зі слів [PERSON] він привіз гроші на роботу, спитав про розписку, [PERSON] сказав, що зайнятий і розписку потім віддасть, але не віддав. [PERSON] звільнили з роботи. Вирішили, що все закінчилося з боргом, але потім дізналися, що [PERSON] звернувся до суду і хоче отримати ці кошти. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення відповідача, свідка, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає про таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05.03.2016 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошей, за умовами якого позивач надав відповідачу 1900 доларів США, відповідно до якої відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти позивачу протягом тридцяти днів з дня пред`явлення вимоги про їх повернення, оригінал якої долучено до матеріалів справи. 30.04.2020 позивачем було пред`явлено відповідачу вимогу про повернення позичених коштів, на якій відповідач особисто здійснив відмітку про її прийняття, що підтверджується вказаною вимогою, яка долучена до матеріалів справи. Строк повернення коштів настав, але відповідач свої зобов`язання не виконав, позичені кошти в повному обсязі не повернув. Згідно з частинами першою, другою\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків\~стаття 11 ЦК України\~визначає договори та інші правочини. Підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу коштів за розпискою, яка за своєю правовою природою є договором позики. Відповідно до статті 1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до частини першої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином. Судом встановлено, та не спростовано відповідачем, факт підписання відповідачем власноручно договору позики (розписки) від 05.03.2016 . Відповідно до\~статті 1051 ЦК України\~позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до частини другої\~статті 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частиною другою\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень\~статті 95 ЦПК України\~письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Відповідач не заперечував факт отримання коштів та зазначив, що їх повернув у повному обсязі, однак належних та допустимих доказів повернення суду не надав, зазначивши, що такі у нього відсутні, оскільки повернення коштів відбувалося шляхом вирахування із заробітної плати, коли відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. В свою чергу, відповідачем договір позики не оспорювався з підстав, визначених\~ст. 231 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625\~цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає\~за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 21 квітня 2015 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідачів перед банком за Кредитним договором припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625\~ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». Суд, проаналізувавши умови договору позики від 05.03.2016, встановив, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, в тому й числі і щодо строку виконання договору позики відповідачем. \~Договір позики від 05.03.2016 не визнаний судом недійсним, а тому підлягає до виконання. \~ \~Обов`язки позичальника вважаються виконаними у випадку повернення ним всієї суми позики. \~ \~Станом на день звернення з позовом відповідач не повернув позивачу передані в позику грошові кошти в розмірі 1900 доларів США, докази на підтвердження погашення боргу в матеріалах справи відсутні. \~ \~\~Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. \~ \~ Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України). Досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу частини 1\~статті 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобов`язання. В частині вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, слід зазначити таке. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18) викладено наступну правову позицію, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2\~ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2\~ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) також зазначила, що припис абз. 2 ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2\~ст. 1050 ЦК України. За умовами договору позики від 05.03.2016 [PERSON] зобов`язався повернути борг протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги про їх повернення. Вимога про повернення боргу була складена позикодавцем 30.04.2020 та отримана позичальником 30.04.2020, про що свідчить особистий підпис [PERSON] під текстом вимоги. Отже вказане грошове зобов`язання вважається простроченим з 30.05.2020. При цьому, звертаючись до суду з даним позовом позивач просить стягнути нараховані проценти, які розраховані за період з 24.09.2018 до 20.08.2024. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Системний аналіз положень статей 536 та 1048 ЦК України свідчить, що плата за користування чужими грошовими коштами встановлюється та нараховується у вигляді процентів на суму основного боргу за умови погодження сторонами платності такого користування. Таким чином, застосування облікової ставки Національного банку України можливе лише у випадку, якщо договором позики передбачено нарахування процентів, однак не визначено їх конкретний розмір (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14). При цьому правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на плату за користування позикою за час її правомірного використання та правовідносини щодо відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання є різними за своєю правовою природою. Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, термін «користування чужими грошовими коштами» охоплює як правомірне користування коштами протягом погодженого строку (стаття 1048 ЦК України), так і неправомірне утримання коштів у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, правовими наслідками якого є застосування статті 625 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17). Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України щодо виплати процентів до дня повернення позики може застосовуватися виключно в межах погодженого сторонами строку користування позикою. Після спливу такого строку або у разі пред`явлення вимоги відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України право нарахування процентів за користування позикою припиняється. Судом встановлено, що між сторонами укладено договір позики, оформлений розпискою, умовами якої не передбачено нарахування процентів за користування позикою, у зв`язку з чим такий договір є безпроцентним. За таких обставин вимоги позикодавця про нарахування процентів за користування позикою за обліковою ставкою Національного банку України є безпідставними, оскільки застосування цієї ставки можливе лише за наявності домовленості сторін про платність позики, якої у даному випадку не було. Отже, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача процентів за користування позикою. Згідно з частиною 2\~статтею 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Судом встановлено, що відповідачем не виконано умови укладеного з позивачем договору позики від 05.03.2016. Щодо наданого позивачем розрахунку 3 % річних, суд зазначає про таке. Відповідно до ст. 625 ЦК України, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання позикодавець має право на стягнення 3\~%\~річних від суми боргу. Згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Суд, дослідивши розрахунок позивача, встановив, що 3% річних слід нараховувати з 31.05.2020 до 23.02.2022. Розрахунок 3 % річних: 1.31.05.2020 31.12.2020 (214 днів, високосний рік): 1900 ? 3 % ? 214 / 366 = 33,33 дол. США. 2.01.01.2021 31.12.2021 (365 днів): 1900 ? 3 % ? 365 / 365 = 57,00 дол. США. 3.01.01.2022 23.02.2022 (54 дні): 1900 ? 3 % ? 54 / 365 = 8,43 дол. США. Загальна сума\~3\~%\~річних,\~що підлягає\~стягненню: 33,33 + 57,00 + 8,43 = 98,76 дол. США. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення\~позову щодо 3 % річних від простроченої суми боргу. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України

Outcome: partial