Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

23 лютого 2024 року [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, яким просить суд : визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з її батьком [PERSON] , [INFO] за адресою : [ADDRESS] . Вимоги обґрунтовано тим, що 30 квітня 2014 року сторони уклали шлюб. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Малолітня донька проживає з батьком та знаходиться на його утриманні. Судовим наказом Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2024 року стягнуто аліменти з [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткового мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 січня 2024 року та до повноліття дитини. Між сторонами стали виникати суперечки з приводу місця проживання дитини, тому позивач вимушений звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 27 лютого 2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу трок для усунення недоліків. Ухвалою суду від 12 квітня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 23 липня 2024 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін. В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Натомість позивач подав до суду заяву, якою розгляд справи просив здійснити у його відсутність. Відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання до суду не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, а також надала суду висновок про визначення місця проживання дитини, який просила врахувати при вирішенні справи по суті. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Допитаний як свідок [PERSON] повідомив суду, що [PERSON] це дружина його сина [PERSON] , вони мають спільну дитину [PERSON] , які проживають у свідка за адресою : [ADDRESS] . [PERSON] це невістка, яка проживала то з ними, то у своєї мами, то ще деінде. Син та онука живуть весь час у них. [PERSON] близько двох років не живе з ними. Чому у них так заведено, свідку невідомо. Відповідач взагалі не навідується до доньки [PERSON] . [PERSON] не чув про наміри [PERSON] забрати дитину від батька дитини. У вересні [PERSON] була у дитини в гостях, але при їх спільному проведенні часу свідок не був присутній. Чи приймає [PERSON] матеріально у вихованні дитини участь свідку невідомо. [PERSON] рідко ходить в садок, бо там часто хворіють діти, а тому онука рахується в садочку, але більше перебуває вдома, бо свідок та його дружина майже весь час вдома і вони доглядають за онукою, допомагають сину. Позивач і відповідач спільно вирішили, щоб дитина проживала у них, оскільки так найкраще в інтересах дитини. Це рішення прийнято ними спільно і добровільно, не було за місце проживання дитини спорів чи скандалів між ними. Допитаний як свідок [PERSON] повідомив суду, що сторін знає зі школи, вони є його сусідами. [PERSON] та [PERSON] розлучені, і наче зараз не спілкуються між собою. Їх спільна дитина [PERSON] проживає з батьком [PERSON] у батьків останнього. Спочатку вони всі жили разом у батьків позивача, тепер там проживають батьки позивача, [PERSON] та [PERSON] . Чому так вирішили [PERSON] та [PERSON] свідку невідомо. Чи були між ними спори щодо визначення місяця проживання дитини свідку невідомо. Сварок між [PERSON] та [PERSON] саме за дитину [PERSON] не бачив і не чув. Останні шість місяців [PERSON] не бачив [PERSON] , але до доньки вона інколи приходить. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складан-ня повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, допитавши свідків та надавши доказам належну правову оцінку суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року (серія А, №303А, п.2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданим виконавчим комітетом Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області 30 квітня 2014 року; копією рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2024 року (а.с. 9, 59). Від цього шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданим 18 вересня 2020 року Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Мінстерства юстиції (м. Київ) (а.с. 10). На підставі судового наказу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2024 року, із [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] , аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожитко-вого мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткового мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 січня 2024 року та до повноліття дитини (а.с. 12). Встановлено, що малолітня [PERSON] проживає з позивачем, що підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов складеним депутатом Бориспільської міської ради Шевц В.О. 18 грудня 2023 року та Актом обстеження житлово-побутових умов громадянина [PERSON] та його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , від 10 жовтня 2024 року (а.с. 11, 68). Згідно висновку щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , за №1098 від 04 листопада 2024 року, який погоджено рішенням виконавчого комітету міської ради, орган опіки та піклування вважає, що у даній справі відсутній предмет спору, оскільки не встановлено фактів, що свідчили б про наявність спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини (а.с. 66-67). Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цвільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Подібні висновки наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі за №753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі за № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21). Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). У відповідності до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона, згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справі, яка розглядається, одним із предметів спору є визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюва-тися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України). У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. За змістом абз. 1 ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо,не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Суд встановив, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них [INFO] народилася донька [PERSON] . З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, а також підтверджується показами допитаних свідків, що [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] , за відсутності судового рішення про встановлення місця проживання дитини та рішення органу опіки про визначення місця проживання дитини, оскільки так добровільно вирішено і погоджено батьками дитини. З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо один від одного, дійшли добровільної згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня [PERSON] , суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, невизнані або оспорюються відповідачкою. Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі за № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10 грудня 2024 року у справі за №299/8679/23 (провадження № 61-14033св24), від 15 січня 2025 року у справі за № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24). Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч. 1 та п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови у задоволені позовних вимог судові витрати лишаються за позивачем. У зв`язку з цим суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору.

Outcome: dismissed