Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

І. Суть позовних вимог [PERSON] звернувся до Андрушівського районного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою в сумі 34278,26 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25 лютого 2021 року за письмовою розпискою передав позичальнику [PERSON] у борг 500,00( п`ятсот) доларів. Згідно розписки позичальник зобов`язувався повернути борг 01.08.2021 року. Проте, станом на день звернення до суду такий борг не повернуто відповідачем. Зазначає, що на усні вимоги про повернення боргу відповідач не реагував та змінив номер телефону. Взяті на себе зобов`язання не виконав. Крім того зазначає, що станом на день звернення до суду, офіційний курс гривні до одного долара становить 41 грн. 66 коп. Поруч з цим, зазначає, що окрім матеріальної шкоди позивачу завдано моральну шкоду неправомірними діями відповідача, яку він оцінює в 20 000,00 грн. У зв`язку з вищевказаним просить стягнути борг т моральну шкоду з відповідача на його користь. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи та було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак відповідач своїм правом не скористався, відзив до суду не подано. ІІ. Позиція учасників справи В судове засідання позивач до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. У матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без участі позивача із зазначенням, що позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 27.02.2025 відкрито провадження у цій справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 26.03.2025 розгляд справи відкладено до 08.04.2025 за клопотанням відповідача. Ухвалою від 08.04.2025 розгляд справи відкладено до 01.05.2025 та зобов`язано позивача надати оригінал розписки. В подальшому розгляд справи не одноразово відкладався. В судове засідання 23.12.2025 учасники справи не прибули. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Сторони по справі скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подали клопотання про розгляд справи без їхньої участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. ІV. Обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 25 лютого 2021 року [PERSON] , [INFO] було власноручно написано та підписано розписку про те, що ним було отримано у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 500,00 доларів США, які він зобов`язався повернути в повному обсязі до 01.08.2021р. V. Застосоване судом законодавство Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.1ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове зазначення про дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті розписки, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання як за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. У ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ст..525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). VI. Висновки суду Аналізуючи долучену позивачем до матеріалів справи розписку, судом встановлено, що розписка написано власноручно позичальником відповідачем, а саме [PERSON] , тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом. Сторони дотримались письмової форми договору. Таким чином, позивач довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору. Відповідач в судовому засіданні не з`являвся, однак про розгляд справи був повідомлений, відзив на позовну заяву не подавав та не оспорював факту наявності написаної ним власноручно розписки від 25.02.2021 року та доказів на спростування факту невиконання ним зобов`язання за вказаною розпискою до суду не подавав. Крім того, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Таким чином, встановлено, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав, і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором (вказаний ним у розписці). Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд дійшов наступного. Згідно із ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) викладено висновок, що виходячи з положень статей16і23 ЦК Українита змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства». Тлумаченнястатті 23 ЦК Українисвідчить, що вонає нормою,яка маєпоширюватися набудь-якіцивільно-правовівідносини,в якихтій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положенням договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22, провадження № 61-1382сво23). Суд вважає, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем та неповернення позивачу у встановлений договором строк суми позики позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, а тому він має право на відшкодування моральної шкоди відповідачем. При визначенні розмір відшкодування моральної шкоди, суд ураховує характер правопорушення, ступінь вини відповідача, глибину душевних страждань, завданих позивачу відповідачем тавиходячи з принципів розумності, справедливості, з конкретних обставин справи, суд вважає достатнім, що розмір відшкодування моральної шкоди позивачу слід визначити у розмірі 3000 грн., оскільки невиконання зобов`язань за договором позики з боку відповідача та позбавлення позивача тим самим права розпоряджатися своїми коштами негативно вплинуло на душевний стан позивача, в решті цих позовних вимог слід відмовити. Враховуючи, що судом встановлено факт укладення між сторонами договору позики, та відповідно факт існування боргового зобов`язання, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу за розпискою в розмірі 34 278 грн. 26 коп. та моральної шкоди в розмірі 3 000,00 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, із позовної заяви вбачається, що позивач звільняється від сплати судового збору згідно п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір за звернення з позовною заявою ним не було сплачено. Однак, позивач з вищевказаних підстав, звільняється від сплати судового збору при зверненні до суду, якщо позовні вимоги стосуються його порушених прав, як військовослужбовця, тому в даній справі позивач не звільняється від сплати судового збору, що визначено в п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Отже, положення пункту 13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» не розповсюджуються на позивача. Таким чином, з урахуванням зазначеного, у суду відсутні підстави вважати, що позивач підлягає звільненню від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». З врахуванням того, що позовні вимоги задоволено частково з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: 37 278,26:54278,26*100=68,68%, що становить 831,85 грн.( 1211,20*68,68%=831,85 грн.). Отже, з врахуванням вищевказаного, різницю не сплаченого судового збору слід стягнути з позивача на користь держави, в розмірі 379 грн. 35 коп. (1 211,20 831,85= 37935).

Outcome: approved