Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

17.11.2025 представник позивача\~-\~адвокат Солоненко\~Б.М.\~звернувся до\~суду в\~інтересах [PERSON] \~з позовом\~до [PERSON] . Підставою позову є захист позивачем своїх особистих немайнових прав у сфері сімейних відносин у зв`язку з тим, що з початку 2025 року між [PERSON] та [PERSON] почали погіршуватися відносини, які на даний час фактично припинені. Шлюб існує лише формально. Позивач зазначає, що у неї з відповідачем відсутні спільні інтереси та взаєморозуміння, зникло почуття любові та поваги один до одного; у них різні погляди на життя; подальше спільне життя вважає неможливим, тому просить розірвати шлюб. Предметом позову є розірвання шлюбу, зареєстрованого 13.02.2018 виконавчим комітетом Наддністрянської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, про що складено актовий запис № 01 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , і стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з отриманої судом 18.11.2025 відповіді органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи № 02-13/3150 від 18.11.2025, наданої у порядку ч. 7 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (у тексті - ЦПК України) на звернення суду від 18.11.2025 на підставі ч. 6 ст. 187 ЦПК України, місце проживання відповідача зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а. с. 31 - 33). Ухвалою від 19.11.2025 позовну заяву судом прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а. с. 34, 35). Розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а відповідачеві встановлено строк 15 днів з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позов чи клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника позивача та витребувано з Могилів-Подільської ДПІ ГУ ДПС у Вінницькій області інформацію про отримані [PERSON] доходи (їх джерела та розмір) за період з 01.01.2025 по теперішній час, яка надійшла до суду 02.12.2025 (а. с. 41 - 43). Копія ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 19.11.2025, яка 20.11.2025 надіслана відповідачеві за його зареєстрованим місцем проживання, 02.12.2025 повернулась до суду без вручення (а. с. 39, 40). 03.12.2025 судом прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, про що постановлено відповідну ухвалу (а. с. 44). Судове засідання призначено на 18.12.2025 (зворот а. с. 44). Копії ухвал про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 19.11.2025 і про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін від 03.12.2025, та судова повістка про виклик до суду в цивільній справі, які 03.12.2025 надіслані відповідачеві за його зареєстрованим місцем проживання, 17.12.2025 повернулись до суду без вручення з відміткою «Адресат відсутній» (а. с. 50, 51). 03.12.2025 на офіційному веб-порталі Судової влада України розміщено оголошення про виклик [PERSON] до суду (а. с. 46). Позивач та її представник в судове засідання 18.12.2025 не з`явилися. 18.12.2025 до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи без їх участі, у якій позовні вимоги підтримує в заявленому обсязі та просить ухвалити рішення по суті позову (зворот а. с. 52, 53). Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча була належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи; про причини неявки суд не повідомив; клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Відзив на позов або інші заяви по суті справи від відповідача до суду не надходили. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За наведених обставин, згідно положень зазначеної норми ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 275 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, згідно з положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами судом не здійснювалося. Розглянувши справу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з врахуванням наступного. Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Наддністрянської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області (а. с. 11) підтверджується, що з 13.02.2018 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, а свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Наддністрянської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, що сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 закріплено, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України (у тексті - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що зазначено в п. «с» ч. 1 ст. 16 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок від 18.12.1979, відповідно до якого держави-сторони вживають усіх відповідних заходів для ліквідації дискримінації щодо жінок в усіх питаннях, що стосуються шлюбу та сімейних стосунків, і, зокрема, забезпечують на основі рівності чоловіків і жінок: однакові права та обов`язки під час шлюбу і після його розірвання. Виходячи з положень ч. 1 ст. 24 СК України, збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам. Нормами ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У позовній заяві зазначено, що з початку 2025 року відносини між подружжям почали погіршуватись і в даний час фактично припинені, шлюб існує лише формально. Позивач зазначає, що у неї з відповідачем відсутні спільні інтереси, взаєморозуміння, зникло почуття любові та поваги один до одного, у них різні погляди на життя; подальше спільне життя вважає неможливим, у зв`язку з чим просить розірвати шлюб. Беручи до уваги вказані в позовній заяві причини розірвання шлюбу, які відповідачем не спростовані, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їх малолітньої дитини, що має істотне значення. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.06.2019 у справі № 605/434/18 (провадження № 61-3235 св 19), яка кореспондується з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Враховуючи наведене, суд у даній справі не вживає заходів щодо примирення подружжя, передбаченого ст. 111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки жодна із сторін не заперечила проти розірвання шлюбу; в судовому засіданні зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше збереження сім`ї є неможливим, а перебування у шлюбі суперечитиме їх інтересам, адже позивач наполягає на розірванні шлюбу, зазначивши у позовній заяві, що на даний час спільне проживання з відповідачем стало неможливим, а подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, тому вважає, що шлюб необхідно розірвати. Відповідач своєї думки з даного питання перед судом не висловив. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, суд приходить до переконання, що даний шлюб необхідно розірвати. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини суд зазначає наступне. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до абзацу 1 ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. А згідно з нормами ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. За таких обставин суд вважає, що відповідач повинен надавати матеріальну допомогу на утримання своєї дитини. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У позовній заяві зазначено, що спільна дитина подружжя [PERSON] , 2016 р. н. проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Крім того, довідкою Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області від 30.10.2025 № 13-257 (а. с. 12) та актом обстеження матеріально-побутових умов (а. с. 22) підтверджується, що з [PERSON] проживає ще двоє її дітей - [PERSON] , 2011 р. н. та [PERSON] , 2014 р. н. Доказів наявності інших дітей у [PERSON] матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем своїх обов`язків по утриманню малолітньої дитини, чим порушує її права, які підлягають захисту шляхом стягнення з [PERSON] коштів на утримання його дочки [PERSON] . Визначаючи спосіб та розмір стягнення аліментів, суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, гарантований законодавством прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, потребу дитини в належному матеріальному забезпеченні, можливості відповідача надавати таке утримання. З інформації Головного управліннями ДПС у Вінницькій області від 27.11.2025 № 11365/5/02-32-12-01-16 щодо отримання відомостей з Державного реєстру осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору вбачається, що за період з січня по жовтень 2025 року у відповідача дохід відсутній (а. с. 41, 42). Оцінивши встановлені обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 17.11.2025 і до досягнення дитиною повноліття, адже законодавством передбачено, що розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини,\~а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (абзац 2 ч. 2 ст. 182 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Пунктом 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн (а. с. 8). Враховуючи задоволення судом позовної вимоги про розірвання шлюбу, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з цим, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», тобто в сумі 1211,20 грн. Що стосується витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. До витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Статтею 59\~Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)\~розмір витрат\~на правничу\~допомогу адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Відповідачем таке клопотання до суду не подане. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] користувалася правовою допомогою адвоката Солоненка Б.М., про що свідчить ордер від 14.11.2025 (а. с. 29) та договір про надання правничої допомоги від 04.11.2025 (а. с. 23 - 25). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн представник позивача разом з позовною заявою подав суду такі докази: розрахунок вартості послуг (додаток 1 до договору), акт наданих послуг (додаток 2 до договору) (а. с. 26), довідку про отримані від клієнта кошти (отриманий гонорар) (додаток 4 до договору) (а. с. 27). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З огляду на те, що представником позивача надано докази фактично понесених позивачем витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, і вони відповідають ч. ч. 2, 4 ст. 137 та ч. 3 ст. 141 ЦПК України, а відповідачем не подано клопотання про зменшення їх розміру, то у суду наявні підстави для відшкодування позивачеві таких витрат в повному обсязі.

Outcome: approved