Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

У провадженні судді Соборного районного суду міста Дніпра перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Дніпровської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю проектно-конструкторське бюро «Стальмонтаж», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Скай-Віннер» про визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсним договору. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 19.02.2025 Дніпровською міською радою прийнято рішення за №64/63 «Про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] в оренду ТОВ ПКБ «СТАЛЬМОНТАЖ», код ЄДРПОУ 01412348, по фактичному розміщенню нежитлових приміщень» (далі по тексту рішення №64/63). Позивач вважає, що діями відповідача порушене його право та законний інтерес на користування комунальною власністю. За захистом свого порушеного права та законного інтересу, позивач звертається до суду на підставі наступного. Позивач працює у районі наближеному до центру міста Дніпра та в силу обставин життя маршрут на роботу пролягає через вулиці в центрі міста, узвіз Крутогірний, вул. Ламану та ін. У зв`язку з розташуванням місця роботи позивача, на протязі багатьох років позивач припарковував свій автомобіль поблизу роботи на розі вулиць Ламана, узв. Крутогірний. 04.07.2025 та 01.08.2025 позивач звертався до Медичного центру «Геліос» по вул. Ламана, буд. 17. Під час останнього візиту до лікаря позивач залишив своє авто біля будівлі медичного центру, де позивачеві повідомили, що там паркуватись не можна, бо земля перебуває в оренді іншого підприємства. Рішенням №64/63 обмежено позивача на вільний доступ до об`єкту благоустрою та вулично-дорожньої мережі, яка в силу приписів Закону України «Про благоустрій населених пунктів», Земельного кодексу України та Правил благоустрою міста Дніпра має перебувати у загальному користуванні. Згідно з Правилами благоустрою території міста Дніпра, затвердженими рішенням Дніпровської міської ради від 27.11.2013 №44/43 (зі змінами) на об`єктах благоустрою, яким є вулиця виконувати земляні, ремонтні, будівельні, монтажні роботи, огороджувати території загального користування та/або чинити інші дії, що супроводжуються порушенням об`єктів благоустрою міста, зміненням об`єктів благоустрою та/або погіршенням їх існуючого стану, без укладеного з КП «Управління контролю за благоустроєм міста» Дніпровської міської ради договору та дозволу на порушення об`єктів благоустрою, отриманого в установленому порядку (п. 3.2., 3.2.1, пп. а) п. 5 ст. 3.2.1 Правил). Отже враховуючи вищевикладені обставини, прийняття рішення №64/63 та подальше укладання договору оренди земельної ділянки у межах визначених цим рішенням, порушує як суспільний інтерес мешканців міста, так і законний інтерес позивача на користування місцями загального користування, які перебувають у комунальній власності. Позивач просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради від 19.02.2025 № 64/63 «Про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] в оренду Товариством з обмеженою відповідальністю Проектно конструкторське бюро «СТАЛЬМОНТАЖ» (код ЄДРПОУ 01412348), по фактичному розміщенню нежитлових приміщень», щодо передачі в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Проектно-конструкторське бюро «СТАЛЬМОНТАЖ» земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:339:0002, що збігається з об`єктом благоустрою вулично-дорожної мережі, території вулиць «вулиця Ламана узвіз Крутогірний» у м. Дніпро та визнати недійсним договір оренди землі від 04.04.2025 укладений між Дніпровською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю Проектно-конструкторське бюро «СТАЛЬМОНТАЖ» (код ЄДРПОУ 01412348) щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:339:0002 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3120196012101), розташованої за адресою: [ADDRESS] , державна реєстрація якого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена 04.04.2025, номер запису про речове право 59381389. Ухвалою судді Батманової В.В. від 06 жовтня 2025 року було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення (виклику) сторін. Представник ДМР скористався правом подачі відзиву, в якому позовні вимоги не визнав, та подав клопотання про закриття провадження у справі, в якому зазначив, що вказана справа не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства оскільки зачіпає господарські правовідносини та має розглядатись за правилами господарського судочинства. Разом із цим подане клопотання було подане з порушенням вимог ЦПК України, а отже не підлягає розгляду. Представником Товариства з обмеженою відповідальністю проектно-конструкторське бюро «Стальмонтаж» також було подано відзив, в якому позов не було визнано, відповідач зазначив, що позивачем не доведено порушення його права, правочин було укладено з повним додержанням вимог цивільного судочинства, позивач не зазначив всіх належних відповідачів у справі, а отже позов задоволенню не підлягає. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. 19.02.2025 Рішенням Дніпропетровської міської ради № 64/63 затверджено технічну документацію, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості), площею 0,2058 га (кадастровий номер 1210100000:03:339:0002) по [ADDRESS] . Передано земельну ділянку, площею 0,2058 га (кадастровий номер 1210100000:03:339:0002), по [ADDRESS] в оренду строком на п`ятнадцять років Товариству з обмеженою відповідальністю Проектно конструкторського бюро «Стальмонтаж», код ЄДРПОУ 014112348, по фактичному розміщенню нежитлових приміщень, код класифікатора видів цільового призначення земельних ділянок (КВЦПЗ) 03.10 (для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компанії, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку). Віднесено земельну ділянку за основним цільовим призначенням до категорії «Землі житлової та громадської забудови». 04.04.2025 укладено договір оренди землі між Дніпровською міською радою та ТОВ ПКБ «Стальмонтаж», щодо земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:03:339:0002. Згідно із частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частина четверта статті 79-1 ЗК України). Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 10.07.2024 у справі № 920/715/23 оскарження рішення органу місцевого самоврядування про надання в оренду земельної ділянки є неналежним способом захисту після його реалізації шляхом укладення договору оренди , оскільки таке рішення вже не створює правових наслідків, як не створить їх і його скасування. Зазначені правові висновки викладені у численних постановах Верховного Суду, зокрема від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 18.08.2021 у справі № 910/6701/20, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, від 08.11.2022 у справі № 910/18853/21, від 20.09.2023 у справі № 910/3453/22, від 26.06.2024 у справі № 904/4993/20. Задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення вже після його виконання (реалізації), а саме після укладення на його підставі договорів оренди, не може призвести до захисту/поновлення прав на земельні ділянки, тобто такі позовні вимоги не є ефективним способом захисту права. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 920/714/23. Згідно зі статтею 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3). За змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції. Отже, крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18). Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів , а саме має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. На підтвердження порушення своїх прав, позивач зазначив, що «звертався до Медичного центру «Геліос» по вул. Ламана, буд. 17», «під час останнього візиту до лікаря позивач залишив своє авто біля будівлі медичного центру, де позивачеві повідомили, що там паркуватися не можна, бо земля перебуває в оренді іншого підприємства». Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 2 ст.82 ЦПК України Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність відповідного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тому на позивача покладено обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту. Подібну позицію Верховний Суд висловив, зокрема, у постанові від 18.06.2020 у справі № 923/733/19. Суд погоджується з посиланнями відповідача на те, що до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження вчинення позивачу перешкод співробітниками ТОВ ПКБ «Стальмонтаж» у паркуванні біля будівлі медичного центру. Також не наведено й яке саме майнове право позивача, було порушене укладеним Договором оренди. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року). Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. У разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19). Відтак, твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, спростовуються вищевказаними обставинами та нічим об`єктивно не підтверджуються, а тому суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог та порушення його права. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed