Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

У листопаді 2024 року Харківське квартирно-експлуатаційне управління звернулось до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Міністерство оборони України, про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовна заява мотивована тим, що на балансі Будинкоуправління № 3 квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, яке 21 грудня 2009 року ліквідовано згідно постанови Господарського суду Харківської області по справі № Б-39/57-08, перебували нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] загальною площею 624 кв м літ «Ц-4» (нежитлові приміщення 4-го поверху № 9 площею 47,0 кв м, №10 площею 20,2 кв м в літ «Ц-4», об`єкт нежитлової нерухомості, нежилі приміщення, 1-го поверху №1-3, 5-7, 7а, 8а, частина приміщення № 4 в літ. «Ц-4» загальною площею 98,0 кв м, нежитлові приміщення: 1-го поверху № 1,2 площею 26,4 кв м, 2-го поверху №1-:-11 площею 148,1 кв м, 3-го поверху №1-:-13 площею 147,5 кв м, 4-го поверху №1-:-8 площею 113,4 кв м в літ «Ц-4», 23,4 кв м). 24 листопада 2007 року вищевказані нежитлові приміщення були передані на баланс Квартирно-експлуатаційному відділу м. Харків (реорганізоване у Харківське квартирно-експлуатаційне управління) та оприбутковані 30 листопада 2007 року. У 2009 році ліквідатор Чаговець Т.П. у межах справи про банкрутство Будинкоуправління № 3 квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова (справа №Б-39/57-08), як продавець на відкритих торгах на підставі договору купівлі-продажу ВМЕ №257238 неправомірно здійснила відчудження спірних приміщень на користь [PERSON] , як переможцю відкритих торгів по лоту №5. Згідно договорів купівлі-продажу від 23 листопада 2012 року [PERSON] продав приміщення загальною площею 435,4 кв м в літ «Ц-4», а також нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-3, 5-7, 7а, 8а частини приміщення № 4 площею 4,2 кв м в літ «Ц-4» загальною площею 98,00 кв м, по [ADDRESS] , громадянці [PERSON] . Отже, наразі військове майно знаходиться у незаконному володінні [PERSON] . Позивач просить на підставі ст.ст. 387, 388, 1212 ЦК України вищевказане нерухоме майно витребувати у [PERSON] шляхом вилучення та передати Харківському КЕУ. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2025 року позовну заяву Харківського квартирно-експлуатаційного управління визнано неподаною та повернуто позивачу. На вказану ухвалу судді 05 березня 2025 року через систему «Електронний суд» КЕВ м. Харкова до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Постановою Харківського апеляційного суду від 02.06.2025 апеляційну скаргу КЕВ м. Харкова задоволено. Ухвалу судді Ленінського районного суду м. Харкова Балабая С.С. від 19 лютого 2025 року по справі № 642/7443/24 скасовано, справу направлено до Ленінського районного суду м. Харкова для продовження розгляду. 10.06.2025 ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова прийнято до свого провадження матеріали цивільної справи за позовом Харківського квартирно-експлуатаційного управління до [PERSON] , третя особа Міністерство оборони України, про витребування майна з чужого незаконного володіння. 29.07.2025 через систему «Електронний суд» надійшли пояснення на позовну заяву про витребування майна з чужого незаконного володіння. Мотивовані тим, що спірне майно є державною власністю з особливим статусом військового майна, яке вибуло з володіння держави поза її волею внаслідок дій неуповноваженої особи та з грубим порушенням встановленого законом порядку відчуження. 30.09.2025 ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом Харківського квартирно-експлуатаційного управління до [PERSON] , третя особа Міністерство оборони України, про витребування майна з чужого незаконного володіння та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 16.12.2025 через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення від представника позивача начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків Шевченка А. Мотивовані тим, що наведені у цих додаткових поясненнях обставини у їх сукупності підтверджують факт вибуття спірного нерухомого майна з володіння Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків поза його волею, без наявності законних підстав та з порушенням імперативних вимог законодавства щодо порядку відчуження військового майна, а також обґрунтовують належність і ефективність обраного позивачем способу судового захисту у вигляді витребування майна з чужого незаконного володіння, що відповідає положенням статей 16, 387, 388, 1212 Цивільного кодексу України, усталеній практиці Верховного Суду та стандартам захисту права власності, гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Представник позивача через канцелярію суду подав заяву. Зі змісту останньої вбачається, що вона підтримує позовну заяву, просить її задовольнити, проводити розгляд справи за її відсутності та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачка про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась. Так, поштові повідомлення про вручення поштового відправлення повернулися з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою. Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, та постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23). Згідно частини третьої статті 131 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, відповідачка [PERSON] про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи . У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи , які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду . Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Причини неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву не скористалася. Докази того, що відповідач на виконання вимог статті 131 ЦПК України повідомляла суд про зміну адреси місцезнаходження, в матеріалах справи відсутні. Таким чином, суд вважає, що відповідачка повторно не з`явилася в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи відповідачка в судове засідання не з`явилася, відзив на позовну заяву не подала, суд розглядає справу за відсутності відповідачки та зі згоди позивача провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Представник третьої особи Міністерства оборони України Пономаренко В.І. про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 24 листопада 2007 року нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] загальною площею 624 кв. м. літ «Ц-4» (нежитлові приміщення 4-го поверху № 9 площею 47,0 кв. м., №10 площею 20,2 кв. м. в літ. «Ц-4», об`єкт нежитлової нерухомості, нежилі приміщення, 1-го поверху №1-3, 5-7, 7а, 8а, частина приміщення № 4 в літ. «Ц-4» загальною площею 98,0 кв. м., нежитлові приміщення: 1-го поверху № 1,2 площею 26,4 кв м, 2-го поверху №1-:-11 площею 148,1 кв м, 3-го поверху №1-:-13 площею 147,5 кв м, 4-го поверху №1-:-8 площею 113,4 кв м в літ «Ц-4», 23,4 кв м були передані з балансу Будинкоуправління № 3 квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова на баланс Квартирно-експлуатаційному відділу м. Харків (реорганізоване у Харківське квартирно-експлуатаційне управління) та оприбутковані 30 листопада 2007 року. Ліквідатор Чаговець Т.П. БУ-3, яка діяла на підставі постанови Господарського суду Харківської області про визнання БУ-З банкрутом від 22.07.2008 справа N?Б-39/57-08, ухвали Господарського суду Харківської області від 29.10.2008 по справі N?Б-39/57-08, ліцензії арбітражного керуючого АБ N?116164, виданої 24.12.2004 Міністерством економіка та з питань європейської інтеграції України, затвердженого протоколу від 24.03.2008 N?4 по лоту N?5 відкритих торгів з продажу майна БУ-3 квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків як продавець 18.05.2009 на підставі договору купівлі-продажу ВМЕ N?257238 передала (здійснила відчуження) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) як покупця (переможця відкритих торгів) нерухоме майно - нежитлові приміщення 1-го поверху N?1,2 площею 26,4 кв.м., 2-го поверху N?1-8 площею 148,1 кв.м., 3-го поверху N?1-13 площею 147,5 кв.м., 4-го поверху N?1-8 площею 113,4 кв.м. в літері Ц-4 загальною площею 425,4 кв.м. по [ADDRESS] . Згідно договорів купівлі-продажу від 23 листопада 2012 року [PERSON] продав приміщення загальною площею 435,4 кв м в літ. «Ц-4», а також нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-3, 5-7, 7а, 8а частини приміщення № 4 площею 4,2 кв м в літ «Ц-4» загальною площею 98,00 кв м, по [ADDRESS] , громадянці [PERSON] . Позивач на свій запит №1659 від 15.04.2015 отримав витяг з Фонду держа майна України від 20.05.2015 № 10-15-9450, в якому зазначено, що підсобні приміщення за адресою [ADDRESS] є державною власністю та перебувають на балансі КЕВ м. Харків (ЄДРПОУ 07923280, 61024, м. Харків, вул. Пушкінська, 61), що підтверджується витягом з наказу про переоформлення № 1 від 01.06.2023. 28.04.2017 року Харківським квартирно - експлуатаційним управлінням (станом на 2017 рік - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків) було отримано від Північно-східного територіального управління внутрішнього аудиту Міністерства оборони України аудиторський звіт від 28.04.2017 за № 234/1/31/27 про результати планового внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків за період з 15.04.2015 по 03.04.2017. Перевіркою було встановлено про факти самозахоплення нерухомого військового майна загальною площею 1090,8 м.кв. в перевіряємому періоді, де військове містечко № [NUMBER] [ADDRESS] (624 кв.м.) - нежитлові приміщення в будівлі житлового будинку [ADDRESS] (переданий до комунальної власності) площею 624 кв.м. є частиною самозахопленого військового майна. Крім того аудиторською групою Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту було проведено аудит КЕВ м. Харків та 17.02.2022 складено аудиторський звіт. За результатами обговорення рекомендацій та пропозицій Аудиторського звіту № 535/31/4 від 17.02.2022 додаток 13 п.17 встановлено зміст рекомендації/пропозиції - прийняти рішення щодо самозахоплення нерухомого військового майна загальною площею 624 кв.м., мета рекомендації - звільнити нерухоме майно, шляхом такого заходу як, подання позовної заяви. Харківське квартирно-експлуатаційне управління було переформовано з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків з 01.06.2023. 16.10.2024 Харківським КЕУ було направлено відповідачці претензію з проханням повернути майно. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). У випадку порушення права власності власник відповідно до статті 387 ЦК України має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикаційний позов як спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на особливість правової природи віндикації. Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) про те, що умовами звернення з таким позовом є: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Отже, відповідно до приписів ст. 387 ЦК України та правових позицій Верховного Суду саме власник має право на предявлення віндікаційного позову. З цього приводу суд зазначає, що згідно з ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодекс у. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (частини 1 та 2 ст. 318 ЦК України). З приписів ст. 326 ЦК України слідує, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» (тут і далі в редакції, яка діяла на час звернення з позовом до суду) військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку, а також акції, частки у статутному капіталі юридичних осіб (далі - корпоративні права) тощо. Таким чином, спірне майно відноситься до військового майна. Вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом, Національної поліції України та Державної прикордонної служби України, а військова зброя та боєприпаси до неї також Державній спеціальній службі транспорту. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (частини 2 та 3 статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»). Відповідно до частин 1 та 2 статті 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з підпунктами 154, 155, 231 пункту 4 Положення про Міністерство Оборони України, затвердженого постановою КМУ №671 від 26.11.2014 Міноборони відповідно до покладених на нього завдань: подає Кабінетові Міністрів України пропозиції щодо відчуження військового майна та здійснює в установленому законом порядку його відчуження або передачу; здійснює державний контроль за утилізацією військового майна, забезпечує в установленому порядку його продаж; приймає рішення про подальше використання державного майна, що належить до сфери його управління та не увійшло до статутного капіталу господарських товариств, утворених у процесі корпоратизації або перетворення державних підприємств у державні акціонерні товариства, 100 відсотків акцій яких належать державі, а також яке було побудоване, створене, придбане, виявлене під час інвентаризації у процесі їх діяльності. Приймаючи до уваги викладене вище, а також те що позивач за цим позовом є лише балансоутримувачем спірного майна, яке на час звернення ним з позовом до суду було закріплене за ним на праві оперативного управління, суд приходить до висновку, що право власності спірним державним майном від імені держави Україна здійснюється Міністерством оборони України. Отже, уповноваженою особою на подання віндикаційного позову щодо витребування спірного майна є Міністерство оборони України, як особа, яка від імені держави здійснює право власності військовим майном, а не позивач, який є балансоутримувачам спірного військового майна. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Не підлягає судовому захисту також і похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого, у цьому разі. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 зі справи № 1-23-32/135-08-4825. Водночас Верховний Суд зазначає, що встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (зазначену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17). Оскільки позов подано особою, право якої як власника спірного майна не порушено, а похідний інтерес балансоутримувача не підлягає судовому захисту, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Також суд зазначає, що за наявному суб`єктному складі сторін цивільного спору унеможливлюється застосування положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», так як їх застосування можливе, якщо позивачем у відповідній справі є орган державної влади або місцевого самоврядування, а вірне визначення позивача у цьому спорі сприятиме захисту прав добросовісного набувача. Відповідно до статті 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню. Відповідно до статей 4, 10, 12 - 19, 76, 82, 141, 258, 259, 263, 265 268, 354, 355 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed