Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (далі - позивач, ТОВ «Юніт Капітал») звернулось до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Підставність вимог позивач обґрунтовує тим, що 08.10.2024 між ТОВ «Макс Кредит» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 00-9996005 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, у якому сторонами погоджено всі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитним коштами, розміру і типу процентної ставки. На виконання умов Кредитного договору № 00-9996005 від 08.10.2024 банк ініціював переказ коштів безготівковим зарахуванням на платіжну картку зазначену відповідачем, таким чином виконавши взяті на себе зобов`язання. 16.04.2025 між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «Юніт Капітал» було укладено Договір факторингу № 16042025-МК, відповідно до умов якого останньому відступлено право грошової вимоги, у тому числі до Відповідача за Кредитним договором № 00-9996005 від 08.10.2024, на підставі Реєстру боржників від 16.04.2025 до договору факторингу та Акту приймання-передачі на загальну суму 19 390,40 грн. Відповідач у порушення взятих на себе зобов`язань належним чином не виконував умови договору та допустив заборгованість в розмірі 19 390,40 грн., яка складається з наступного: 9 600,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 5 790,40 грн. - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 4 000,00 грн. - заборгованість за штрафними санкціями, які у добровільному порядку не погашає а ні первісному а ні новому кредитору, що стало підставою звернення до суду із даним позовом, у якому позивач просив суд стягнути із відповідача заборгованість у розмірі 15390,40 грн., 9 600,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 5 790,40 грн. - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, а також вирішити питання про судові витрати. У визначений судом строк відзиву на позов відповідач не подав. Ухвалою суду від 06.11.2025 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. За клопотанням позивача витребувано в АТ "Приват Банк" докази на підтвердження перерахування первісним кредитором відповідачеві грошових коштів на виконання умов договору. У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін не надав, також не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився, у заяві просив про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач, будучи повідомленим у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, судовий виклик повернуто до суду із відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». За змістом Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270, ч.2, 4, 6, 7, 8 ст. 128 ЦПК України, у разі якщо судове повідомлення направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною чи встановленою судом інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи, і повернуто відділом поштового зв`язку з посиланням на відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, відмовою адресата від одержання, тощо, то вважається що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. За таких обставин, суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим. Ураховуючи письмову згоду позивача на заочний розгляд справи, з урахуванням положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, встановив, що 08.10.2024 між ТОВ «Макс Кредит» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 00-9996005 з використанням електронного підпису (а.с.7-12), відповідно до якого сторонами узгоджено сума ліміту кредитної лінії (сума кредиту) 8000 грн., тип кредиту - кредитна лінія безвідклична, цільове призначення - на споживчі цілі, тип процентної ставки - фіксована, стандартна процентна ставка 0,94%, знижена процентна ставка 0,85% від суми кредиту, нарахування комісії за надання кредиту у розмірі 20% від суми кредиту, що складає 1600 грн., узгоджено відповідальність сторін за неналежне виконання умов договору, обумовлено Графік платежів, що є Додатком №1 до цього договору. У п.2.8. Розділу 2 Договору кредитодавець зобов`язався надати кредит 08.10.2024 в сумі 8000,00 грн. на рахунок позичальника за реквізитами платіжного засобу (платіжної картки) наданої позичальником - № [NUMBER]. У Паспорті споживчого кредиту (а.с.18,19), споживачеві надано повну інформацію про умови кредитування. Відповідно до довідки про ідентифікацію (а.с.20) [PERSON] отримав одноразовий ідентифікатор 59879 від 08.10.2024 о 21:28:54 год., на номер телефону [NUMBER] , яким і було підписано кредитний договір. На підтвердження факту перерахування відповідачеві кредитних коштів надано виписку з номером транзакції №804, платіж № 126549216, номер транзакції 42841-21512-76394 від 08.10.2024, сума 8000,00 грн., на картку № [NUMBER] (а.с.21, 22). Факт перерахування кредитних коштів відповідачу підтверджується випискою за період з 08.10.2024 по 13.10.2024 наданою АТ КБ «Приват Банк» щодо перерахування 08.10.2024 грошових коштів у розмірі 8000,00 грн. на платіжну картку - № [NUMBER] (а.с.71,72). Відповідно до розрахунку наданого ТОВ «Макс Кредит» (а.с.41) заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 16.04.2025 становить 15 390,40 грн., з яких: 8000,00 грн. - заборгованість за сумою кредиту; 5790,40 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 1600,00 грн. сума заборгованості за комісією; 4 000,00 грн. заборгованість за штрафними санкціями. 16.04.2025 ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «Юніт Капітал» уклали Договір факторингу № 16042025-МК (а.с.31-33), відповідно до якого фактор зобов`язався передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язався відступити фактору права вимоги за укладеними кредитними договорами згідно реєстру боржників в обсязі та на умовах що існують на дату відступлення права вимоги. Згідно Витягу з реєстру боржників від 16.04.2025 до договору факторингу та Акту приймання-передачі (а.с.38), до позивача перейшло право вимоги до Відповідача за кредитним договором № 00-9996005 від 08.10.2024. Згідно Виписки по особовому рахунку за Кредитним договором № 00-9996005 від 08.10.2024 наданого ТОВ «Юніт Капітал» за період з 16.04.2025 по 01.10.2025 (а.с.42) відповідач допустив заборгованість в розмірі 19 390,40 грн., яка складається з наступного: 9 600,00 грн. - заборгованість за сумою кредиту; 5790,40 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 4 000,00 грн. заборгованість за штрафними санкціями (а.с.41). Частиною першою та третьою статті 512 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України). Встановлені судом обставини та перевірені зібраними у справі доказами підтверджують, що внаслідок укладення Договору про відступлення прав вимоги від 16.04.2025 ТОВ «Юніт Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором № 00-9996005 від 08.10.2024. Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником за вказаним зобов`язанням. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» (далі - Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Судом встановлено, що [PERSON] 08.10.2024 підписав Кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором з метою засвідчення дій згідно з договором, відтак було дотримано презумпція правомірності договору, отож права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення такого договору, підлягають виконанню. На спростування вказаних обставин відповідачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, договір є дійсним. Згідно з вимогами ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Приписами абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України визначено, що нарахування процентів може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зі статті 213 ЦПК України слідує, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі надані сторонами. У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, про що визначено в статті 209 ЦПК України. Зі статті 213 ЦПК України слідує, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі надані сторонами. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Суд звертає увагу, що відповідач повідомлялась в установленому порядку про розгляд справи але жодним чином не висловив своєї позиції за вимогами до нього банку про стягнення кредитної заборгованості, не заперечив укладення договору з позивачем, отримання кредитних коштів, розміру нарахованої заборгованості. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору із відповідачем, оскільки усі умови прямо передбачені у договорі, який підписано позичальником, також доведено порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за таким договором. Суд погоджується із розрахунком заборгованості відповідача перед позивачем, відповідач його не спростував, а іншого не встановлено, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості в розмірі 15390, 40 грн., з яких: 8000,00 грн. - заборгованість за сумою кредиту; 5790,40 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 1600,00 грн. сума заборгованості за комісією, є обґрунтовані, оскільки усі умови щодо сум обумовлені договором, відтак позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, серед іншого належать і витрати на професійну правничу допомогу. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі N 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі N 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі N 317/1209/19, провадження N 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі N 554/2586/16-ц.). Судом встановлено, що при пред`явленні позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422, 40 грн (а.с.1). На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу позивачем надано до позову Договір про надання правової допомоги від 10.09.2025 за №10/09/25-02 (а.с.13), Протокол погодження вартості послуг до цього Договору; Додаткова угода від 11.09.2025 (а.с.45), Акт приймання - передачі наданих послуг від 01.10.2025 (а.с.46). Відповідач не надав жодних заперечень проти визначеного стороною позивача розміру понесених витрат на правову допомогу, не просив про його зменшення. З огляду на вказане, суд вважає, що із відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати у вигляді судового збору 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн.

Outcome: approved