Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

позивач ТОВ «ФК «ЕЙС» через представника Полякова О.В. звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 07 січня 2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] укладено Кредитний договір №310991931 у формі електронного документа з використанням електронного підпису відповідача. Зокрема, вказаний кредитний договір у електронній формі було укладено із використанням електронного підпису за допомогою одноразового персонального ідентифікатора «MNV8P6C5», згідно якого відповідач отримав у позивача грошові кошти в розмірі 9000,00 грн. шляхом перерахування позивачем коштів на банківську картку відповідача № 4149-51XX-XXXX-3514, які він зобов`язався повернути та сплатити відсотки за користування отриманими кредитними коштами. Проте, відповідач не виконав належним чином своїх кредитних зобов`язань перед первісним кредитором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку відповідач добровільно не сплачує, зокрема на момент подання позову загальна сума заборгованості становить 16457,40 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 9000 грн; заборгованість за несплаченими відсотками в сумі 7457,40 грн., що підтверджується випискою із особового рахунку за період: [NUMBER] . Крім того, згідно договорів факторингу первісний кредитор ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги вищевказаної заборгованості на користь ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «ФК «Онлайн Плюс», а в кінцевому підсумку за Договором факторингу №08/07/25-Е від 08.07.2025 року від попереднього кредитора ТОВ «ФК «Онлайн Плюс» згідно акту приймання-передачі Реєстру боржників за цим договором б/н від 08.07.2025 до позивача ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за Кредитним договором №310991931 від 07.01.2022 року на загальну суму заборгованості в розмірі 16457,40 грн. Оскільки відповідач добровільно не погашає вказану заборгованість за кредитом, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. Ухвалою суду від 03.09.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Крім того, вищевказаною ухвалою суду від 03.09.2025 року в порядку вимог статті 84 ЦПК України задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів щодо перерахування відповідачу кредитних коштів. Так, постановлено витребувати у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК», серед іншого, інформацію про факт зарахування коштів на картковий рахунок № [NUMBER] у період із 07.01.2022 по 12.01.2022 у сумі 9000,00 грн., що належить відповідачу [PERSON] , яка надійшла до суду згідно листа АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» (вх. №6287 від 23.09.2025) із доданою до нього випискою по особовому рахунку від 18.09.2025. Представник позивача директор Поляков О.В. в судове засідання не з`явився, а у позовній заяві просив проводити розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, а проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направивши до суду відзив на позовну заяву (вх. №6165/25 від 19.09.2025), оскільки не погоджується із доводами позовної заяви із таких мотивів. Зокрема, відповідач не заперечує факт укладення ним спірного кредитного договору, повідомивши, що у 2022 році дійсно ним укладено кілька договорів мікрокредитування, однак за період 2022 - 2024 років ним здійснено численні платежі у рахунок погашення боргів, частина із яких була погашена повністю, а інші були закриті кредиторами. Разом із тим, відповідач [PERSON] оспорює надану позивачем суму заборгованості, оскільки не може підтвердити, що заявлена сума боргу враховує його попередні платежі. Крім того, відповідач указує, що в позовних матеріалах відсутній повний розрахунок заборгованості (з деталізацією тіла кредиту, відсотків, штрафів та сплачених ним сум боргу), що на думку відповідача унеможливлює перевірку дійсності вимог. Також указує, що позов подано факторинговою компанією, а в матеріалах справи немає належних доказів переходу права вимоги (договору факторингу з усіма додатками та витягами), без чого неможливо встановити, що саме ТзОВ «ФК «ЕЙС» є правонаступником первісного кредитора. Крім того, відповідач покликався у відзиві на порушення принципу співмірності та приписи статті 551 ЦК України, згідно якої суд вправі зменшити розмір неустойки (штрафів/пеней), якщо такі явно непропорційні наслідкам порушення, а у випадку мікрокредитів часто нараховуються завищені штрафи, що не відповідають справедливості. Відтак, у поданому відзиві відповідач [PERSON] просив урахувати надані ним письмові пояснення та відмовити у задоволенні позовних вимог до нього про стягнення заборгованості за кредитними договорами, а також витребувати у позивача повний розрахунок заборгованості з деталізацією платежів та докази переходу права вимоги, а також врахувати здійснені ним платежі при визначенні розміру боргу та у разі підтвердження наявності боргу, застосувати ст. 551 ЦК України та зменшити розмір штрафних санкцій до співмірного рівня. Позивач ТОВ «ФК «ЕЙС» скористалося своїм процесуальним у порядку статті 179 ЦПК України, направивши до суду відповідь на відзив (вх. №6274/25 від 23.09.2025), де представник позивача, заперечуючи доводи відзиву на позовну заяву, звертає увагу суду на таке. Зокрема, заперечуючи сумніви відповідача щодо переходу спірного кредиту до позивача в порядку факторингу, і що саме ТзОВ «ФК «ЕЙС» є правонаступником первісного кредитора звертає увагу на наявні у матеріалах справи належні докази цьому, зокрема: договори факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 (перехід права вимоги за цим кредитом від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс»), №30/1023-01 від 30.10.2023 (перехід права вимоги за цим кредитом від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс»), №08/07/25-Е від 08.07.2025 (перехід права вимоги за цим кредитом від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача ТОВ «ФК «ЕЙС»), а тому представник позивача вважає, що до позивача ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за Кредитним договором №310991931 від 07.01.2022 року на загальну суму заборгованості в розмірі 16457,40 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи належними доказами (договорами факторингу, підписаними Реєстрами прав вимоги до боржників №175 від 05.05.2022 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, Витягом з реєстру прав вимоги №2 від 20.12.2023, Актом прийому-передачі Реєстру боржників за Договором факторингу №08/07/25-Е від 08.07.2025 та Актом прийому-передачі Реєстру боржників згідно з Додатком №2. Таким чином, згідно витягу з Реєстру боржників від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 16457,40 грн. Щодо зауважень відповідача про здійснення ним платежів у рахунок погашення боргів, представник позивача визнає, що відповідач дійсно здійснював сплати: 09.02.2022 - 75,00 грн.; 05.03.2022 - 5,00 грн.; 03.02.2023 - 300,00 грн.; 17.02.2023 - 2000,00 грн.; 28.02.2023 - 500,00 грн. Однак, вважає, що вказані сплати не погасили наявну заборгованість. Всі нарахування відсотків нараховувались в межах погоджених умов Кредитного договору. Відтак, представник позивача просить врахувати відповідь на відзив при розгляді справи по суті, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути із відповідача судові витрати. Заперечення щодо відповіді на відзив у порядку, передбаченому ст. 180 ЦПК України, від відповідача [PERSON] до суду не надходило, а у поданій заяві (вх. №6462 від 01.10.2025) відповідач просив розглянути справу за його відсутності, підтримує подані ним документи у повному обсязі, а проти позову заперечує. Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 07 січня 2022 року між позивачем ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] укладено Договір кредитної лінії №310991931, згідно якого відповідач отримав у позивача шляхом перерахунку грошові кошти в розмірі 9000,00 грн. строком на 30 днів (до 06.02.2022), зі сплатою 0,35% від суми кредиту за кожен день користування цим кредитом протягом вказаного періоду (дисконтний період) та в розмірі 1,73% від суми кредиту за кожен день користування цим кредитом після закінчення дисконтного періоду, що їх зобов`язався повернути та сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» вищевказаний договір укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором (абзац другий ч. 1 ст. 12 цього Закону). Так, на виконання зазначених вище вимог законодавства, відповідачем [PERSON] було використано електронний підпис із одноразовим ідентифікатором «MNV8P6C5», відправленого 07.01.2022 року о 14:25:57, введеного 07.01.2022 о 14:26:35, для підписання Кредитного договору №310991931 від 07.01.2022 року. Згідно умов Кредитного договору, позивач (кредитодавець) взяв на себе зобов`язання надати відповідачу (позичальнику) кредит шляхом надання йому грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб позичальника, а останній зобов`язався повернути кредит не пізніше останнього дня строку кредитування (06.02.2022) та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом у порядку, передбаченому цим Договором, зокрема, на таких умовах: сума кредиту 9000,00 грн.; процентна ставка у розмірі 0,35% в день (протягом 30 денного строку (дисконтний період); процентна ставка у розмірі 1,73% в день (після закінчення дисконтного періоду); строк кредитування 30 днів із дня надання кредиту (07.01.2022). Як убачається із матеріалів справи, що первісний кредитор ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало взяті на себе зобов`язання за вищевказаним кредитним договором у повному обсязі, надавши відповідачу кредит, відповідно до умов укладеного Кредитного договору №310991931 від 07.01.2022, шляхом перерахування грошових коштів у розмірі 9000,00 грн. на картковий рахунок відповідача [PERSON] за № [NUMBER] , до якого емітовано банківську платіжну картку відповідача [NUMBER] , що підтверджується платіжним дорученням 1725c4a6-60ee-4c45-aa21-57737ad4178f від 07.01.2022, а також листом АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» (вх. №6287 від 23.09.2025) із доданою до нього випискою по особовому рахунку (період із 07.01.2022 по 12.01.2022) від 18.09.2025. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у статті 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у статті 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч. 12 ст. 11 цього Закону). Відповідно до абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст. 205, ст. 207 ЦК України). Згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, Суд виснував про безпідставність доводів позичальника, який покликався на те, що він не підписував кредитний договір у електронній формі та не погоджував його істотні умови, а також про відсутність правових підстав для визнання недійсним вказаного кредитного договору, підписаного позивачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що передбачено положеннями Закону України «Про електронну комерцію», а за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. При цьому, Судом констатовано, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору, як комбінація цифр і/або букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Тотожні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2020 року в справі №404/502/18, де Суд, відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору в електронній формі, виснував, що без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19 констатовано, що при оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Відтак, суди встановили, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому, особа через особистий кабінет на вебсайті відповідача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту шляхом натискання кнопки «погоджуюсь», після чого ТОВ «Гоуфінгоу» надіслало позивачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який позивач і використала для підтвердження підписання кредитного договору. Подібні правові висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року в справі №524/5556/19 та від 10 червня 2021 року в справі №234/7159/20 (суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині). Крім того, згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 грудня 2023 року в справі №212/10457/21, Суд, встановивши, що оспорювані позивачем відповідні кредитні договори укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договори укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідних договорів недійсними. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року в справі №757/40395/20, від 20 червня 2022 року в справі №757/40396/20 та інших, які обґрунтовано враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні спору. У справі, яка переглядається Верховним Судом, позивачем не доведено порушення його прав при укладенні відповідних договорів, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), як і не надано належних доказів укладення договорів від його імені іншою особою за відсутності його волевиявлення, перерахування кредитних коштів не на його рахунок. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Згідно частини першої статті 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний\~повернути позикодавцеві\~позику (грошові\~кошти у\~такій самій\~сумі або\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~у такій\~самій кількості,\~такого самого\~роду та\~такої самої\~якості,\~що були\~передані йому\~позикодавцем)\~у строк\~та в\~порядку,\~що встановлені\~договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи (ч. 13 ст. 11 цього Закону). Згідно абзацу\~другого частини\~тринадцятої статті\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. Частинами другою і третьої статті 100 ЦПК України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній корпії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис, а також у паперових копіях електронного доказу, що не вважається письмовим доказом. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно частини шостої статті 11 цього Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного\~повідомлення особі,\~яка зробила\~пропозицію укласти\~електронний договір,\~підписаного в\~порядку,\~передбаченому статтею\~12\~цього Закону; заповнення\~формуляра заяви\~(форми)\~про прийняття\~такої пропозиції\~в електронній\~формі,\~що підписується\~в порядку,\~передбаченому статтею\~12\~цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Якщо відповідно\~до акта\~цивільного законодавства\~або за\~домовленістю сторін\~електронний правочин\~має бути\~підписаний сторонами,\~моментом його\~підписання є\~використання,\~зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Відтак, ураховуючи встановлене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] ознайомився та погодився із умовами електронного Кредитного договору №310991931 від 07.01.2022 року, який підписав одноразовим ідентифікатором «MNV8P6C5» у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Згідно цього Договору відповідач [PERSON] отримав у позивача грошові кошти в розмірі 9000,00 грн. шляхом перерахування позивачем коштів на банківську картку відповідача, що підтверджується платіжним дорученням №1725c4a6-60ee-4c45-aa21-57737ad4178f від 07.01.2022, а також листом АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» (вх. №6287 від 23.09.2025) із доданою до нього випискою по особовому рахунку (період із 07.01.2022 по 12.01.2022) від 18.09.2025. Разом із тим, відповідач [PERSON] , не заперечуючи факт укладення ним спірного кредитного договору, однак ним здійснено численні платежі у рахунок погашення боргів, частина із яких була погашена повністю, а інші були закриті кредиторами. Разом із тим, відповідач [PERSON] оспорює надану позивачем суму заборгованості, оскільки не може підтвердити, що заявлена сума боргу враховує його попередні платежі. Крім того, відповідач вважає, що в матеріалах справи відсутній повний розрахунок заборгованості (з деталізацією тіла кредиту, відсотків, штрафів та сплачених ним сум боргу), що на думку відповідача унеможливлює перевірку дійсності вимог. Також відповідач [PERSON] вказує, що позов подано факторинговою компанією, а в матеріалах справи немає належних доказів переходу права вимоги (договору факторингу з усіма додатками та витягами), без чого неможливо встановити, що саме ТзОВ «ФК «ЕЙС» є правонаступником первісного кредитора. В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 525, 611, 612, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Згідно частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Так, згідно договору факторингу первісний кредитор ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги вищевказаної заборгованості на користь ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «ФК «Онлайн Плюс», а в кінцевому підсумку за Договором факторингу №08/07/25-Е від 08.07.2025 року від попереднього кредитора ТОВ «ФК «Онлайн Плюс» згідно акту приймання-передачі Реєстру боржників за цим договором б/н від 08.07.2025 до позивача ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за Кредитним договором №310991931 від 07.01.2022 року на загальну суму заборгованості в розмірі 16457,40 грн. Разом із тим, як убачається із долучених представником позивача Виписки із особового рахунку (08.07.2025-31.07.2025) та Розрахунку заборгованості за кредитом від 05.05.2022 та від 20.12.2023, що відповідач [PERSON] має загальну суму заборгованості в розмірі 16457,40 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 9000 грн; заборгованість за несплаченими відсотками в сумі 7457,40 грн., права вимоги на яку за вищевказаними договорами факторингу перейшли від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в порядку переуступлення прав вимог до ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «ФК «Онлайн Плюс», а в кінцевому підсумку за Договором факторингу №08/07/25-Е від 08.07.2025 року, перейшло до позивача ТОВ «ФК «ЕЙС», як кінцевого кредитора у вищевказаному грошовому зобов`язанні, згідно Договору факторингу №08/07/25-Е від 08.07.2025 року (попередній кредитор ТОВ «ФК «Онлайн Плюс»), що також підтверджується наявними у матеріалах справи Витягом з реєстру прав вимоги №2 від 20.12.2023 та Актом прийому-передачі Реєстру боржників за Договором факторингу №08/07/25-Е від 08.07.2025. Відтак, наведене вище повністю спростовує доводи відповідача [PERSON] про відсутність у матеріалах справи повного та деталізованого розрахунку його заборгованості чи неврахування кредиторами часткової оплати відповідачем заборгованості у рахунок погашення отриманого ним кредиту та відсотків за його користування. Крім того, суд вважає помилковими доводи відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву про відсутність доказів переходу до позивача права вимоги від первісного кредитора та його правонаступників, оскільки такі доводи спростовані вищевказаними договорами факторингу та актами прийому-передачі Реєстру боржників за цими договорами, а також долученими до позовної заяви платіжних доручень та платіжних інструкцій на підтвердження оплати за договорами факторингу наступними кредиторами у зобов`язаннях відповідача [PERSON] . При цьому, зважаючи на наявність у матеріалах справи належних розрахунків заборгованості відповідача за кредитним договором та письмових доказів переходу до позивача права вимоги від первісного кредитора та його правонаступників, а тому суд вважає відсутніми правові підстави для витребування таких доказів у позивача. Більше того,\~згідно статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, а якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, зокрема, у цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч. 2 ст. 516 ЦК України). При цьому, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Тобто, за змістом цього положення несприятливі умови для нового кредитора пов`язуються із виконанням боржником обов`язку первісному кредитору, а не у звільненні останнього від такого обов`язку в цілому. Однак, відповідач [PERSON] не надав до суду доказів належного виконання ним свого обов`язку перед первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та його правонаступниками: ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «ФК «Онлайн Плюс». Разом із тим, відповідачем [PERSON] не надано до суду доказів, які би спростовували наданий розрахунок заборгованості перед позивачем ТОВ «ФК «ЕЙС», як новим кредитором у грошовому зобов`язанні відповідача, а також стороною відповідача не доведено належними доказами про відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попередніми кредиторами, а тому заперечення відповідача в цій частині суд вважає необгрунтованими і такими, що зводяться виключно до його незгоди із розрахунками заборгованості, що були надані представником позивача та долучені до позовної заяви. При цьому, відповідачем [PERSON] не надано до суду доказів, які спростовували би наданий розрахунок заборгованості перед позивачем ТОВ «ФК «ЕЙС», як новим кредитором у грошовому зобов`язанні відповідача, яким також не доведено належними доказами відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попередніми кредиторами (ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «ФК «Онлайн Плюс»), що також не спростовані будь-яким контррозрахунком відповідача [PERSON] . Крім того, відповідач [PERSON] покликався у поданому ним відзиві на порушення принципу співмірності та приписи статті 551 ЦК України, згідно якої суд вправі зменшити розмір неустойки (штрафів/пеней), якщо такі явно непропорційні наслідкам порушення, а у випадку мікрокредитів часто нараховуються завищені штрафи, що не відповідають справедливості. Відтак, відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву просив у разі підтвердження наявності боргу, застосувати ст. 551 ЦК України та зменшити розмір штрафних санкцій до співмірного рівня. Проте, суд вважає безпідставними заперечення у відзиві на позов відповідача [PERSON] щодо зменшення розміру неустойки (штрафів/пеней), якщо такі явно непропорційні наслідкам порушення, оскільки такі вимоги не є предметом спору та позивачем заявлені в цій справі не були. Разом із тим, суд не вправі зменшити нараховані позивачем відсотки за користування кредитом, оскільки положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачена дискреція суду в частині зменшення виключно розміру неустойки (не є предметом спору) та не поширюються на правовідносини щодо зменшення розміру процентів за користування кредитом. Крім того, суд не вбачає правових підстав для зменшення нарахованих відсотків, оскільки позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення процентів за користування кредитом, які за своєю правовою природою є платою за користування кредитом, а не видом забезпечення виконання зобов`язання; спірний розмір процентів узгоджений відповідачем [PERSON] , який положень Кредитного договору в частині розміру процентів за користування кредитом в судовому порядку не оспорював, враховуючи свободу договору та його обов`язковість для сторін, неможливість односторонньої відмови від договору, презумпцію правомірності правочину (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 204, ст. 525, ч. 2 ст. 615, ст. 627, ст. 629 ЦК України), а також відсутність контррозрахунку відповідача щодо розміру його заборгованості перед позивачем. Інші доводи відповідача суд вважає формальними і такими, що не спростовують заявлених позовних вимог, оскільки не знайшли свого підтвердження та спростовуються дослідженими судом доказами. Крім того, Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява №63566/00, § 23). Відтак, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «ФК «ЕЙС» (нового кредитора у грошовому зобов`язанні відповідача) є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а тому із відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість за Договором кредитної лінії №310991931 від 07 січня 2022 року в розмірі 16457,40 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 9000 грн. та заборгованість за несплаченими відсотками в сумі 7457,40 грн. При цьому, відповідачем не надано до суду доказів, які би спростовували наданий розрахунок заборгованості перед позивачем ТОВ «ФК «ЕЙС», як новим кредитором у грошовому зобов`язанні відповідача [PERSON] , а також відповідачем не доведено належними доказами відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попередніми кредиторами: ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «ФК «Онлайн Плюс». Відтак, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ЕЙС» у повному обсязі. Крім того, відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Представником позивача в позовній заяві заявлено вимоги про стягнення із відповідача витрат зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. Так, приписами частини першої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при поданні цього позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., а тому враховуючи повне задоволення цього позову, такий збір слід стягнути із відповідача на користь позивача. Крім того, суд вважає, що до часткового задоволення підлягають заявлені представником позивача до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн., виходячи із таких мотивів. Зокрема, частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як убачається із матеріалів справи, що 09 липня 2025 року між позивачем ТОВ «ФК «ЕЙС» та Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» укладено Договір надання правничої допомоги №09/07/25-01 та Додаткова Угода №25770682574 до цього Договору від 09.07.2025, Протокол погодження вартості послуг до цього Договору та Акт прийому-передачі наданих послуг за цим Договором від 17.07.2025, згідно якого АБ «Тараненко та партнери» надало послуги позивачу щодо: складання позовної заяви (кількістю 2 год., вартістю 5000 грн.), вивчення матеріалів справи (кількістю 2 год., вартістю 1000 грн.), підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів на рахунок боржника (кількістю 1 год., вартістю 500 грн.), підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів на рахунок боржника (кількістю 1 год., вартістю 500 грн.), що загалом складає 7000 грн. Однак, суд констатує, що розмір витрат на правничу допомогу повинен бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт чи наданих послуг; витраченим адвокатом часом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони чи публічним інтересом до справи. Натомість, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу шляхом складення позовної заяви та формуванням додатків до неї, а відтак заявлений до відшкодування представником позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. є, на думку суду, неспівмірним зі складністю справи, а заявлений розмір витрат виглядає необґрунтованим та завищеним, оскільки справа належить до категорії нескладних справ, розгляд якої проводився в спрощеному провадженні без участі представника позивача, спір пов`язаний зі стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання; матеріали справи не містять значної кількості документів для дослідження, на збирання яких адвокат витратив би значний час, а вирішення спірних правовідносин має сталу судову практику та релевантне законодавство. Крім того, відповідно до Додаткової постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі №201/14495/16-ц фактично констатовано право суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правову допомогу. Зокрема, розподіляючи витрати особи на професійну правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. При цьому, колегія суддів самостійно визначила їх розмір, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності. Зокрема, ураховуючи характер виконаної адвокатом роботи (аналіз касаційної скарги, складання та оформлення відзиву на касаційну скаргу, аналіз судової практики), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи (підготовка відзиву), критерію необхідності подання відзивів на касаційну скаргу та значимості таких дій у справі, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн, а на користь третьої особи - 1500 грн. Відтак, аналізуючи вищенаведені фактичні обставини справи, релевантне законодавство та судову практику його застосування, із огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, заперечення відповідача, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд приходить до переконання про часткове стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. Ураховуючи викладене, та

Outcome: approved