Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

24.12.2020 позивач [PERSON] , в особі свого представника адвоката Гупал Р.М., звернувся до Київського районного суду м.Харкова із позовною заявою до відповідача [PERSON] , відповідно до якої просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] : заборгованість за Договором позики від 19.08.2016 у сумі 953964 (дев`ятсот п`ятдесят три тисячі дев`ятсот шістдесят чотири) грн. 63 коп., з яких 215362,34 (двісті п`ятнадцять тисяч триста шістдесят дві) грн. 34 коп. - сума боргу з урахуванням індексу інфляції, 12921 (дванадцять тисяч дев`ятсот двадцять одна) грн. 74 коп. - три проценти річних від простроченої суми, 725680 (сімсот двадцять п`ять тисяч шістсот вісімдесят) грн. 55 коп. - сума неустойки у розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у сумі 18000 грн 00 коп, а також сплачений судовий збір у сумі 9539,65 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги представник позивача вказує, що [PERSON] 19.08.2016 було надано [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 178210 гривень 04 копійки, що за курсом НБУ (1 долар США = 25,170910 грн.) на день укладення цього Договору було еквівалентно 7080 доларів США 00 центів, які вона зобов`язалася повернути 19.11.2016, що підтверджується п. 5 Договору Позики від 19.08.2016. 10.10.2018 між [PERSON] та [PERSON] була укладена додаткова угода до Договору позики від 19.08.2016. Даною додатковою угодою були внесені зміни та доповнення до умов договору позики, укладеного 19.08.2016 між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до додаткової угоди, у п.1.1. договору сторони узгодили суму позики в розмірі 198816 грн. 59 коп., що є еквівалентом 7080 доларів США, за курсом продажу НБУ доларів США (1долар = 28, 081440 грн), встановленим на момент укладення додаткової угоди. Вказує, що факт отримання позики підтверджується розпискою відповідача від 10.10.2018, виданою позивачеві. Однак, відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Кінцевий строк повернення відповідачем грошових коштів, становив 19 грудня 2018 року включно. Відповідно до п. 4.2 Договору позики (зі змінами внесеними додатковою угодою від 10.10.2018, позивачем здійснено розрахунок 1 % за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, з розрахунку - 1 % за кожен день від простроченої суми, що складає 725680 грн. 55 коп.. Також, позивачем розраховано збитки від інфляції, що, виходячи з суми заборгованості 198816,59 гривень та періоду розрахунку - з 20.12.2018 по 23.12.2020, становить 16545,75 гривень та 3% річних від простроченої суми, що, виходячи з суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції 215366,34 гривень та періоду розрахунку - з 20.12.2018 по 23.12.2020, становить 12921,74 гривень За розрахунками позивача, загальна сума боргу складає 953964 грн. 63 коп.. У зв`язку з тим, що відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту порушеного права. Відповідач - [PERSON] , через уповноваженого представника у поданих письмових поясненнях, зазначив, що надана позивачем додаткова угода від 10.10.2018 є недійсною, так як укладена щодо закінченого та фактично виконаного договору позики від 19.08.2016; нарахування неустойки згідно договору позики від 19.08.2016 є незаконним, так як таке положення Договору є нікчемним, оскільки законом встановлено інший порядок; пеня та проценти за користування позикою нараховуються протягом строку дії договору, а після закінчення строку дії договору можуть нараховуватися лише відсотки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України; відповідач фактично здійснила переплату за договором, що тягне за собою виконання покладених на неї зобов`язань; позивачем пропущено строки позовної давності для стягнення за договором позики (а.с.62-65). На підтвердження факту виконання зобов`язань за Договором позики від 19.08.2016 представником відповідача були надані квитанції до прибуткового касового ордеру та розписки (а.с.69-99). Представником позивача 17.09.2021 до суду були направлені письмові пояснення, відповідно до яких вважає твердження представника відповідача такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а саме: додаткова угода укладена у відповідності до вимог чинного законодавства, неустойка розрахована у відповідності до чинного законодавства та умов Договору позики, позовна заява подана в межах строків позовної давності, а долучені до пояснення представником відповідача докази повернення позики не стосуються Договору позики від 19.08.2016 та не містять підписів позивача (а.с.100-101). Ухвалами суду провадження у справі відкрито за загальним позовним провадженням, справа призначена до судового розгляду. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2022 року позов задоволено частково. Харківський апеляційний суд постановою від 08 листопада 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] залишив без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Харкова від 07 жовтня 2022 року без змін. Верховний Суд постановою від 20 листопада 2024 року рішення Київського районного суду міста Харкова від 07 жовтня 2022 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 15.01.2025р. прийняті до розгляду змінені позовні вимоги від 17.12.2024р. відповідно до яких позивач вказує про помилку в первинному позові і зазначає, що просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 19.08.2016р. та додатковою угодою від 10.10.2018р., і фактично зменшує розмір позовних вимог до 485397,24 грн. Також зобов`язано [PERSON] та [PERSON] надати суду належним чином завірені копії договорів позики № 19/08-08, №12/11-02, №19/08/16. Вказані договори надані не були. Ухвалами суду справа призначена до судового розгляду, провадження справі зупинено на 6 місяців у зв`язку із смертю позивача, в подальшому судове провадження поновлено. Ухвалою суду від 10.12.2025р. залучено до участі у справі [PERSON] , [INFO] , як правонаступника [PERSON] . Залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет стороні позивача [PERSON] , [INFO] . Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. 19 серпня 2016 року між [PERSON] (надалі позивач, позикодавець) та [PERSON] (надалі відповідач, позичальник) був укладений письмовий Договір позики, предметом якого було передання у власність Позичальника грошових коштів у сумі 178210 (сто сімдесят вісім тисяч двісті десять) гривень 04 копійки, що за курсом НБУ (1 долар США = 25,170910 грн.) на день укладення цього Договору було еквівалентно 7080 (сім тисяч вісімдесят) доларів США 00 центів (а.с.118). Згідно п.2.1 Договору позики, сума позики отримана Позичальником в повному обсязі під час підписання договору. Кінцевий строк повернення відповідачем грошових коштів, відповідно до графіку повернення, закріпленому у п.3.1 Договору позики, становив 19 листопада 2016 року включно. Відповідно до п. 4.1. Договору позики, у разі несвоєчасного повернення Позичальником позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України. Згідно п.4.2 Договору позики, за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) Позичальник має сплатити Позикодавцю неустойку у розмірі 1782 (одна тисяча сімсот вісімдесят дві) грн. 10 коп за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. 10 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] була укладена додаткова угода до Договору позики від 19 серпня 2016 року (а.с.119-120). Даною додатковою угодою були внесені зміни та доповнення до умов договору позики, укладеного 19.08.2016 між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до додаткової угоди, у п.1.1. договору сторони узгодили суму позики в розмірі 198816 (сто дев`яносто вісім тисяч вісімсот шістнадцять) грн. 59 коп., що є еквівалентом 7080 (сім тисяч вісімдесят) доларів США, за курсом продажу НБУ доларів США (1долар = 28, 081440 грн), встановленим на момент укладення додаткової угоди. Крім того, даним пунктом додаткової угоди визначено, що загальна сума, яка підлягає поверненню за Договором позики, буде відповідати еквіваленту 7080 (сім тисяч вісімдесят) доларів США за курсом їх продажу НБУ на дату платежу. Додатковою угодою визначено, що відповідно до п.2.1 Договору позики сума позики отримана Позичальником до моменту підписання договору в повному обсязі, що підтверджується розпискою відповідача від 10.10.2018, виданою позивачеві (а.с.121). Додатковою угодою внесено зміни до п.3.1. Договору позики, а саме в графік повернення Позичальником грошових коштів. Кінцевий строк повернення відповідачем грошових коштів, відповідно до графіку повернення, закріпленому у п.3.1., становив 19 грудня 2018 року включно. Додатковою угодою Договір позики доповнено п.3.3., згідно якого позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п.1.1. даного договору, на банківський рахунок або готівкою. Згідно додаткової угоди, п. 4.1 Договору позики визначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання Позичальником за даним договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Пунктом 4.2 Додаткової угоди передбачено , що за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку в розмірі 1% за кожен день існування простроченої заборгованості. Відповідно до п. 4.3. Договору позики, Позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, провадження № 61-33115св18, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, провадження № 61-20376св18, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, провадження № 61-42076св18 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, провадження № 61-47793св18. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Припинення зобов`язання є останньою стадією його існування. Під припиненням зобов`язання розуміють припинення правового зв`язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов`язків, що становлять зміст зобов`язання. Тобто кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов`язанні дій, а боржник звільняється від обов`язку виконувати такі дії під загрозою застосування до нього мір відповідальності. Припинення зобов`язання має остаточний характер, чинне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов`язання. За загальними нормами цивільного законодавства зміна договору допускається тільки за існуючим правовідношенням. Таким чином, хоча строк виконання договору позики, укладеного 19 серпня 2016 року і настав 19 листопада 2016 року, проте припинення зобов`язання не відбулось, внаслідок чого суд відхиляє аргументи відповідача про нікчемність додаткової угоди до договору позики, яка була укладена сторонами 10 жовтня 2018 року, адже вона була укладена до моменту припинення зобов`язання. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У відповідності до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Оскільки укладення додаткової угоди від 10 жовтня 2018 року відбулось в межах строку (до 19 серпня 2019 року), протягом якого позивач міг звернутися за захистом свого порушеного права, внаслідок чого відповідач фактично визнала свій борг і сторони погодили кінцевий строк виконання зобов`язання (до 19 грудня 2018 року), отже суд відхиляє аргументи відповідача, що звернення до суду із цим позовом (24 грудня 2020 року) відбулось поза строками, передбаченими статтею 257 ЦК України. Суд вважає доведеним той факт, що між [PERSON] та [PERSON] виникли договірні відносини за обставинами яких, на підставі договору позики [PERSON] отримала в борг грошові кошти на суму 178 210,04 грн. В подальшому сторони 10 жовтня 2018 року уклали додаткову угоду до договору позики від 19 серпня 2016 року, якою було внесено зміни до умов договору позики, зокрема зазначено суму позичених коштів у розмірі 198 816,59 грн. Наявність у [PERSON] договору позики від 19.08.2016р., додаткового договору до нього від 10.10.2018р. та оригіналу розписки [PERSON] від 10.10.2018р., свідчать про отримання відповідачем грошових коштів на суму 198 816,59 грн. у позику. Щодо погашення заборгованості за договором позики, суд зазначає наступне. Так, в підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики відповідачем надані оригінали розписок про отримання [PERSON] в період з 21.09.2016р. по 30.01.2020р. грошових коштів, а також оригінали квитанцій, які дублюють розписки. Враховуючи, що додатковою угодою від 10.10.2018р. та розпискою до нього, відповідач підтвердила наявність отримання 10.10.2018р. позику в розмірі 198816 (сто дев`яносто вісім тисяч вісімсот шістнадцять) грн. 59 коп., що є еквівалентом 7080 (сім тисяч вісімдесят) доларів США, розписки та квитанції, до 10.10.2018р., судом не враховуються як здійснення погашення отриманих у позику коштів. Згідно наданих оригіналів розписок та квитанцій за період з 10.10.2018р. по 30.01.2020р., [PERSON] отримав від відповідача грошові кошти в загальній сумі 4990 дол. США. Наявність між [PERSON] та [PERSON] , а також ПП «Каштан-200», в особі [PERSON] та [PERSON] , ПП «Кронвест», в особі [PERSON] та [PERSON] , інших договірних відносин (окрім спірних), зокрема по договорам від 19/08-08, №12/11-02, суду не надано і такі договори відсутні, згідно наданих письмових пояснень представника [PERSON] . Отже, за відсутності доказів наявності інших договірних відносин між сторонами, суд враховує надані оригінали розписок, які дублюються в оригіналах квитанцій, як погашення [PERSON] заборгованості перед [PERSON] за додатковою угодою від 10.10.2018р. Платіж в сумі 420 дол.США від 29.10.2019р., судом не враховуються, оскільки відсутній оригінал розписки та квитанції про отримання [PERSON] від [PERSON] вказаних грошових коштів, тоді як [PERSON] , в особі належного представника зазначену обставину не визнавав. Згідно п.1.1. додаткової угоди визначено, що загальна сума, яка підлягає поверненню за Договором позики, буде відповідати еквіваленту 7080 (сім тисяч вісімдесят) доларів США за курсом їх продажу НБУ на дату платежу. У змінених позовних вимогах від 17.12.2024р.. які прийняті судом до розгляду, позивач просив стягнути заборгованість за договором позики в гривні, по курсу офіційного курсу дол.США станом на 17.12.2024р. 41,7403 грн. З урахуванням наведеного, меж заявлених вимог, суд приходить до висновків про наявність у [PERSON] заборгованості перед [PERSON] за договором позики від 19.08.2016р. та додатковою угодою від 10.10.2018р. в сумі 87237 грн. 23 коп. (7080 -4990*41,7403) Згідно п. 4.2 Договору позики, зі змінами, внесеними Додатковою угодою від 10.10.2018, за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 1 відсоток за кожен календарний день існування простроченої заборгованості. Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України: «Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання». Відповідно до частини першої статті 624 ЦК України: «Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків». Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відповідно до п. 15 "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного Кодексу України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" на всій території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин. При таких обставинах, суд вважає, що відповідач має обов`язок щодо сплати процентів за несвоєчасне повернення коштів за період з 24.12.2019 по 12.03.2020, що складає загальну суму 68917,41 гривень. Частиною 1 ст. 1050 ЦК визначено, що в тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто у межах строку кредитування боржник має сплачувати проценти, розмір яких встановлено договором, а в разі подальшого неправомірного користування поза межами строку кредитування - 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Враховуючи встановлену судом суму заборгованості за договором позики, межі заявлених вимог, сукупний індекс інфляції за період неповернення позики, інфляційні втрати за період з грудня 2018 по грудень 2020 складають загальну суму 5094,65 грн. (87237,23*1,0584) У межах строку кредитування боржник має сплачувати проценти, розмір яких встановлено договором, а в разі подальшого неправомірного користування поза межами строку кредитування - 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договір позики від 19.08.2016 є безпроцентним договором. Отже, у зв`язку з неправомірним виростанням відповідачем грошових коштів у період з 20.12.2018 по 23.12.2020, [PERSON] має сплатити 3% річних, що складає 2566,92 грн. З урахуванням наведеного загальна сума заборгованості відповідача перед [PERSON] за договором позики від 19.08.2016р. та додатковою угодою від 10.10.2018р., з урахуванням 1% за кожен календарний день існування простроченої заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних складає 163816,21 грн. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] , помер [INFO] . Після смерті [PERSON] . Куп`янською Державною нотаріальною конторою Харківської області заведена спадкова справа №152/2025. Згідно спадкової справи [PERSON] на момент смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом із ним була зареєстрована його матір [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). За ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Також, в спадковій справі міститься заява [PERSON] , подана 13.05.2025р. до нотаріуса про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] , як особи, яка проживала однією сім`єю із померлим, на момент його смерті більше п`яти років. Заповіт відсутній. Інші спадкоємці, які прийняли спадщину відсутні. За ч.1, ч.5 ст. 1286, ч.1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до я.1, ч.6 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За положеннями ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст.ст. 1261, 1264 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Отже виниклі між [PERSON] та [PERSON] правовідносини, допускають правонаступництво. Правонаступником [PERSON] є його матір [PERSON] , як спадкоємець першої черги, яка прийняла спадщину в порядку встановленому законом. З урахуванням наведеного, заборгованість за договором позики підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] . Щодо розподілу судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позовні вимоги суд задовольняє частково, з урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України щодо пропорційності стягнення судового збору вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати у розмірі 1638,21 грн. При визначенні розміру витрат за надану позивачу професійну правничу допомогу адвокатом суд виходить з такого. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, крім судового збору, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. В матеріалах справи на підтвердження повноважень представника позивача міститься договір про надання правової допомоги N б/н від 10.09.2020 (а. с. 16-18), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Гупала Р.М. (а. с. 20) та ордер, виданий адвокатом (а. с. 21). Відповідно до п. 1.1 Договору про надання правової допомоги N б/н від 10.09.2020, адвокат Гупал Р.М. бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а Замовник [PERSON] зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені Сторонами. За правову допомогу, передбачену в п. п. 1.2 Договору Замовник сплачує Адвокату винагороду в розмірі визначеною додатком від 15.12.2020 до цього Договору. Розмір оплати праці Адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються Сторонами в додатках до цього Договору. Відповідно до додатку до Договору про надання правової допомоги від 15.12.2020 вартість наданих послуг за позовом до [PERSON] є фіксованою та становить 15000 грн. (а.с.19) Крім того, за прийняття Адвокатом участі у судових засіданнях, Клієнтом додатково сплачується 3 000,00 грн. за кожний судодень. Відповідно до матеріалів справи адвокат приймав участь у 10 судових засіданнях. На підтвердження понесених на момент подачі позовної заяви позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано Акт від 23.12.2020 про прийняття-передачу наданих послуг до Договору про надання правової допомоги б/н від 15.09.2020, відповідно до якого Клієнту відповідно до умов Договору про надання правової допомоги N б/н від 10.09.2020 за позовом до [PERSON] , було надано Адвокатом послуги, опис та вартість яких наведено в Акті, всього на суму 7000,00 грн. (а. с. 23). При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява N 19336/04, п. 269). За умови належного підтвердження витрати на професійну правничу допомогу стягуються і у випадку, коли фактично ще не сплачені стороною, а тільки мають бути сплачені (ВС/ОП/КГС, N 922/445/19 від 03 жовтня 2019 р.). З урахуванням викладеного, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України суд вважає доведеним витрати позивача на правничу (правову) допомогу у розмірі 18000,00 грн., у зв`язку з чим суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані з наданням правової (правничої) допомоги в розмірі 6072 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial