Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 03.09.2025 року , через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ТОВ «ФК «Ейс» ( ділі позивач/ «ФК Ейс») про стягнення з [PERSON] ( відповідачка) заборгованості за кредитним договором ( Договір кредитної лінії) №845944840 від 04.07.2022, у загальному розмірі 48 532,00 грн., складовим якої є заборгованість за тілом кредиту у сумі 10 000 грн., та заборгованості за відсотками нарахованими за користування кредитом у сумі 38 532,00 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідачка, як позичальник, отримала за кредитним договором грошові кошти на умовах строковості та оплатності , але у передбачений умовами договору строк свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів та оплати процентів за користування кредитом не виконала у звязку із чим вказана грошова заборгованість підлягає стягненню у повному обсязі. При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., а також подана заява про понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Ухвалою суду від 30.09.2025 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачкою 01.10.2025, через систему «Електронний суд», подано відзив в якому заперечується проти задоволення позовних вимог з мотивів необґрунтованості здійснення нарахування відсотків після спливу строку кредитування , невідповідності нарахованих відсотків вимогам Закону України «Про споживче кредитування», а крім того заявлено про сплив строку позовної давності до заявлених вимог , враховуючи сплив строку кредитування 03.08.2022 року. Представником позивача 02.10.2025 року, через систему «Електронний суд», подано відповідь на відзив із запереченнями проти спливу строку позовної давності так як позовна заява подана у період дії Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно якого : «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану», а щодо стягнення процентів то згідно п.12.4 Кредитного договору Сторони погодили, що за користування грошовими коштами після закінчення строку дії Договору чи його дострокового розірвання Позичальник зобов`язаний сплачувати на користь Кредитодавця проценти за користування чужими грошовими коштами за ставкою 1087,70 % річних., тобто сторонами погоджено, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього Договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. За клопотанням сторони позивача судом витребувана інформація з АБ « Південний» щодо наявності у Банка відомостей про оформлення на ім`я відповідачки банківської карки та зарахування на вказану картку грошових коштів у розмірі 10 000 грн 04.07.2022 року. Як встановлено судом 04.07.2022 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» ( первісний кредитор) та [PERSON] (позичальниця) було укладено Договір кредитної лінії № 845944840 (далі - Кредитний договір) на суму 10 000,00 грн. Договір було укладено у формі електронного документа з використанням електронного підпису сторін за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи Первісного кредитора. Договір, заявка та отримання кредиту та паспорт споживчого кредиту підписаний Відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора. За умовами договору первісний кредитор перераховує на банківську картку визначену позичальником 4029-61ХХ-ХХХХ-7372 кредитних коштів на суму 10 000 грн. ( п.5.1.1) , а позичальник зобов`язаний у строк 30 днів ( дисконтний період) з дня отримання коштів повернути кредитні кошти ( п. 2.3, 3.1) та сплатити проценти в період дисконтного строку у розмірі 766,50 відсотків річних або 2.10 відсотків у день (п.8.3) , який може бути пролонгований у випадку сплати позичальником всіх нарахованих за перші 30 днів процентів у розмірі 3150 грн. та активування позичальником відповідної функції в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування., ще на 30 днів ( п.3.2, 3.3). Строк дії самого договору сторони визначили у 5 років в частині розрахунків до повного їх виконання (п.11.1) Також сторонами узгоджено що за порушення строків повернення кредиту та/або прострочення сплати процентів кредитодавець вправі стягувати пеню за кожен день прострочення , а після закінчення строку дії Договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами за ставкою 1087,70% річних у відповідності до вимог ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України ( п.12.3, 12.4). Згідно інформації, наданої на ухвалу суду, АБ « Південний» у банку на ім`я відповідачки емітовано декілька банківських карток, зокрема, № 4029-61ХХ-ХХХХ-7372, на рахунок якої 04.07.2022 року були зараховані, шляхом переказу Moneysend, грошові кошти у розмірі 10 000 грн. 28.11.2018 між Первісним кредитором ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» ( другий кредитор) укладено Договір факторингу № 28/1118-01. У подальшому до Договору факторингу укладалися Додаткові угоди у тому числі щодо продовження терміну дії Договору факторингу. 30.10.2023 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» ( третій кредитор) укладено Договір факторингу № 30/1023-01. 08.07.2025 між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ФК «Ейс» ( діючий кредитор/ позивач) укладено Договір факторингу № 08/07/25-Е відповідно до умов якого Позивачу відступлено право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором Відповідно до Реєстру Боржників № б/н від 08.07.2025 за Договором факторингу № 08/07/25-Е від ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до Позивача перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 48 532,00 грн. Факт переходу прав вимог за кредитними договорами, які зазначені у Реєстрі Боржників № б/н від 08.07.2025 до Позивача підтверджується Актом прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу № 08/07/25-Е від 08.07.2025. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). У відповідності до вимог п.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із виконанням зобов`язань по кредитним договорам врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України). Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію"). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами першої третьої статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. У постанові від 29 січня 2021 року у справі №922/51/20 Верховний Суд також наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. З наданих до суду стороною позивача доказів а саме Договору кредитної лінії №845944840 від 04.07.2022, заяви про отримання кредитних коштів та паспорту споживчого кредиту у сукупності із наявною інформацією з АБ « Південний» про зарахування на банківську картку емітовану на ім`я відповідачки саме 04.07.2022 року суму грошей які відповідають умовам кредитної угоди, суд приходить до висновку про доведеність належними та допустимими доказами факту укладення між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] кредитного договору за умовами якого позичальниця отримала 10 000 грн. кредитних коштів на умовах строковості та оплатності. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається. Приймаючи до уваги презумпцію правомірності правочину, визначену у ст. 204 ЦК України , суд приймає наявні договори факторингу як належні докази переходу до позивача права вимоги по вказаному кредитному договору. Водночас при визначенні розміру заборгованості по нарахованим, за користування кредитними коштами, процентам суд зазначає наступне. Згідно правових висновків викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 , право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Також ВП ВС визначила, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст/, при чому строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. У даному випадку при укладенні Договору кредитної лінії №845944840 від 04.07.2022 року сторонами було узгоджено що строк дії основних зобов`язань по поверненню кредитних коштів обмежено 30 днями, які можуть бути пролонгованими при здійсненні позичальником певних умов повної сплати процентів нарахованих за перші 30 днів та активування пролонгації через особистий кабінет та /або терміналах самообслуговування. Позивачем не надано доказів що строк повернення кредитних коштів ( строк кредитування) було пролонговано а тому суд приходить до висновку що у позивача є право вимагати стягнення з позичальника лише процентів , які нараховані у строк дії кредитування який було визначено у тридцять днів у сумі 3150 грн., яка визначена сторонами як сума сплати процентів за перші тридцять днів ( п. 3.3 Договору). Посилання представника позивача про те, що інші нарахування здійснювались відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України та згідно умов п. 12.4 Договору не можуть прийматись судом з наступних підстав. Як вже зазначалось вище суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог ( ст. 13 ЦПК України). А ні у розрахунках заборгованості а ні у мотивувальної частині позовної заяви не визначено що розрахунок заборгованості здійснено відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України. У відповіді на відзив представником позивача зазначено про те, що нарахування процентів за межами строку кредитування було здійснено саме у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України , про що свідчить мотивування позову викладене на сторінки 11 позовної заяви, що не відповідає дійсності , так як у позовної заяві на вказаної сторінці зазначено лише положення частини першої статті 625 ЦК України стосовно обов`язку виконання грошового зобов`язання не залежно від грошової можливості боржника, що не як не відповідає вимогам частини другої вказаної статті. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 касаційний суд дійшов такого висновку: «ПРОЦЕНТИ ЗА КОРИСТУВАННЯ КРЕДИТОМ - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України. ПРОЦЕНТИ ЗА НЕПРАВОМІРНЕ КОРИСТУВАННЯ ЧУЖИМИ ГРОШОВИМИ КОШТАМИ - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування». Отже, відповідно до позиції Верховного Суду, після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування можливе на підставі ст. 625 ЦК України: «Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом». Крім того сам розділ 12 Договору кредитної лінії №845944840 від 04.07.2022 має назву відповідальність сторін і містить положення які застосовуються у випадку порушення умов договору. У свою чергу жодних заяв про уточнення або зміну підстав заявлених позовних вимог від сторони позивача не надходило , а застосування судом інших правових підстав для стягнення , навіть при тому що суд знає закон і має право самостійно визначатись саме із правовою підставою заявлених вимог , у даному випадку буде виходом за межі заявлених стороною вимог що порушує основний принципів судочинства змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства. Враховуючи викладене суд приходить до висновку що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 10 000 грн та 3 150 грн. у якості заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами які нараховані у межах строку кредитування. Що стосується заяви відповідачки про порушення загального строку позовної давності при подачі 03.09.2025 року позовної заяви, враховуючи сплив строку кредитування 03.08.2025 року, суд вважає її необґрунтованою та такою що не підлягає застосування з огляду на наступне. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК України). Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, а саме : «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Відповідно, дана норма передбачає, що строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк дії воєнного стану. Закон від 14.05.2025 №4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» передбачає виключення з Цивільного кодексу України пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення». Саме цей пункт передбачає зупинення перебігу позовної давності, передбаченої ЦК України, на період дії воєнного стану. Проте вищезазначений Закон, також зазначає, що він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Закон був надрукований в офіційному виданні «Голос України» від 03.06.2025 №108, тобто набрання чинності відбудеться 04.09.2025, саме з цієї дати відбудеться відновлення обчислення строків позовної давності. Виходячи з цього, на момент подання позову 03.09.2025 діяли нормативно-правові акти щодо зупинення строку позовної давності. Водночас і самим Договором кредитної лінії №845944840 від 04.07.2022 сторонами було узгоджено строк дії Договору відносно відповідальності за порушення умов договору до п`яти років ( п.11.1) що відповідає правам сторін договору , визначеним ч.1 ст. 259 ЦК України. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: partial