Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Так, 07.07.2025 року позивачка [PERSON] звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом, в якому просила визнати за нею, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на спадкового майна, а саме житлового будинку в [ADDRESS] та стягнути з відповідачки, понесені судові витрати. В обґрунтування позову позивачка зазначала, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого залишилось спадкове майно: житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] , належний померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Вишгородською державною нотаріальною конторою від 24.03.1990 року за №1-719. Згідно довідки на нерухоме майно за №660 від 01.05.2025 року, виданої КП «Вишгородське БТІ», станом на 31.12.2012 року право власності на об`єкт нерухомого майна, зазначений будинок, зареєстровано у книзі за №1 під №260 за [PERSON] . Відповідно до вказаної довідки [PERSON] належить житловий будинок під літерою «А», загальною площею 57,2 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м.; гараж «Б»; сарай «В»; убиральня «Г»; погріб (сарай) «Д»; сарай «Е»; погріб «Під В»; стічна яма «І»; колодязь «ІІ»; площадка «ІІІ»; огорожа «№ 1-3», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] стали його діти: позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] , які звернулись у встановлений законом шестимісячний термін, до державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Позивачка в заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину зазначила, що оригінали правовстановлюючих документів на майно померлого батька знаходяться в іншого спадкоємця [PERSON] , яка проживала зі спадкодавцем у спірному житловому будинку і після його смерті заволоділа всіма документами, необхідними для оформлення спадщини та продовжує проживати в спадковому будинку на даний час разом зі своєю сім`єю. Відповідачка протягом останніх десяти років відмовляється надати державному нотаріусу оригінали документів, необхідних для оформлення спадщини, що фактично позбавляє позивачку законного права на отримання належної їй частки спадкового майна. Так, державний нотаріус Вишгородської державної нотаріальної контори відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку та частку земельної ділянки у зв`язку з тим, що нею не було подано відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії за №732/02-31 від 22.06.2025 року, згідно якої, 05.05.2025 року Вишгородською державною нотаріальною конторою направлено повідомлення [PERSON] з проханням надати оригінали документів, однак, станом на 11.06.2025 року відповідачка до нотаріальної контори не звернулась та документів не надала. Таким чином, позивачка не має можливості зареєструвати частку спірного житлового будинку на своє ім`я, а отже не може в належний спосіб розпорядитися своїм спадковим майном, тому вона і вимушена звернутись до суду для захисту своїх порушених прав. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 14.07.2025 року зазначений позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання та витребувано у державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори Шила О.О. та КП «Вишгородське БТІ» належним чином завірену копію спадкової справи за №183/2015, щодо майна померлого [INFO] [PERSON] та належним чином завірену копію інвентаризаційної справи на житловий будинок з надвірними будівлями за [ADDRESS] . Витребувані документи надійшли на адресу суду 24.07.2025 року та 14.08.2025 року відповідно. Відповідачка по справі [PERSON] 12.08.2025 року спрямувала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що не заперечує проти задоволення позову, але вважає необґрунтованими його підстави, оскільки позивачка посилається на те, що нібито відповідачка після смерті батька заволоділа правовстановлюючими документами на будинок та відмовляється надати їх нотаріусу для оформлення спадщини, що і призвело до відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Однак в дійсності зазначені документи на будинок зберігалися у батька та відповідачка ніколи не мала їх в своєму розпорядженні, батько, зловживаючи алкогольними напоями, завжди переховував від неї свої заощадження та документи і після його смерті, відповідачці не вдалося їх знайти. Позивачка, звертаючись до суду з цими вимогами, не вказала конкретні правові підстави на їх обґрунтування, не зазначила яким чином відповідачка порушила її права та інтереси. Відтак, відповідачка вважає, що підстави позову є неконкретизованими, наведені в ньому обставини недоведені. Разом з тим, враховуючи, що по суті позивачка дійсно з моменту прийняття спадщини фактично є співвласником будинку, то відповідачка не заперечує проти позову, натомість категорично не визнає вимоги про покладення на неї будь-яких судових витрат, зокрема і судового збору та витрат на правову допомогу. 05.11.2025 року від представника позивачки до суду спрямоване клопотання про долучення до справи доказів на підтвердження, понесених позивачкою витрат на правову допомогу. 18.12.2025 року відповідачка [PERSON] надала суду додаткові пояснення, в яких зазначила, що оскільки у відзиві на позов вона зазначала про необґрунтованість позовних вимог, але не заперечувала проти задоволення позову, оскільки позивачка дійсно має право на частину спадкового майна, разом з тим, позивачка в теперішній час, незважаючи на непричетність відповідачки до порушення будь-яких її прав та інтересів, безпідставно наполягає на стягненні судових витрат та відшкодуванні витрат на правову допомогу, відповідачка позов не визнає повністю та просить відмовити позивачці в задоволенні позову. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11.09.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.11.2025 року, за клопотанням відповідачки, витребувано з Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірений заповіт [PERSON] , померлого [INFO] , посвідчений нотаріусом 30.03.2004 року. Витребуваний судом документ надійшов до суду 09.12.2025 року. 09.12.2025 року представник позивачки адвокат Ковальчук Д.І. та позивачка направили суду заяви, в яких просили розглянути справу за їх відсутності, позов підтримали та просили задовольнити. Позивачка та/або її представник в судове засідання не з`явились, при цьому надали до суду заяви в яких розгляд справи просили проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, при цьому 18.12.2025 року надала до суду заяву, в якій розгляд справи просила проводити за її відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Представник Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області в судове засідання не з`явився, при цьому 18.09.2025 року надав до суду заяву, в якій розгляд справи просив проводити за його відсутності, вирішення позову залишив на розсуд суду. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності учасників провадження, суд враховує, їх належне повідомлення про день, час та місце розгляду справи, наявність заяв учасників провадження про розгляд справи за їх відсутності, а також положення ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, врахувавши позицію сторін по справі, викладену у письмових заявах, що надійшли на адресу суду, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, приходить до наступного висновку: Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне: [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області від 08.04.2015 року, актовий запис за №33, свідоцтво про смерть, видане повторно серії [NUMBER] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] [INFO] . Спадкоємцями після смерті [PERSON] є його доньки: позивачка [PERSON] , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] » та відповідачка [PERSON] , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвами про народження та свідоцтвами про укладення шлюбу. З Довідки на нерухоме майно за №660 від 01.05.2025 року, виданої КП «Вишгородське БТІ», вбачається, що право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок), розташований за адресою: [ADDRESS] у КП «Вишгородське БТІ», станом на 31.12.2012 року, зареєстровано в книзі за №13, під №260 за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Вишгородською державною нотаріальною конторою від 24.03.1990 року за №1-719, частка 1/1. Згідно листа сільського голови Петрівської сільської ради Р.Старенького від 25.06.2025 року за №03-06/1801 - відповідно до господарських книг Новопетрівської сільської ради у домогосподарстві за адресою: [ADDRESS] за №9 на 2011-2015 роки (особистий рахунок за № [NUMBER] ) зазначені: [PERSON] голова домогосподарства, [INFO] ; [PERSON] донька, [INFO] ; [PERSON] онука, [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Рік побудови будинку 1965 рік. Згідно звіту про незалежну оцінку нерухомості, з метою визначення ринкової вартості, розташованих за адресою: [ADDRESS] ринкова вартість об`єкту оцінки без ПДВ становить 292\~092 грн. Зі змісту спадкової справи за №183/2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається: Так, 06.04.2015 року [PERSON] звернулась до Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої відкрито спадкову справу за №183/2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] . З довідки від 06.04.2015 року за №451, виданої секретарем виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради вбачається, що на день смерті [PERSON] [INFO] , спільно з ним у будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживали: його донька [PERSON] , [INFO] ; його онука [PERSON] , [INFO] ; його онука [PERSON] , [INFO] . Від імені [PERSON] виконавчим комітетом Новопетрівської сільської ради заповітів посвідчено не було. З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №40079507 від 06.04.2015 року вбачається, що [PERSON] , 1938 року народження, 30.03.2004 року склав заповіт, посвідчений Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою. Згідно заповіту, посвідченого 30.03.2004 року державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Лісовий С.А., що народився [INFO] в с. Червоний Кут Жашківського району Черкаської області, що проживає в [ADDRESS] заповів все своє майно [PERSON] , а отже зазначений заповіт не складений [PERSON] , [INFO] . З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за №40079491 від 06.04.2015 року вбачається, що інформація за параметрами запиту [PERSON] - відсутня. З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №40079787 від 06.04.2015 вбачається, що 06.04.2015 року Вишгородською державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу за №183/2015. 18.05.2015 року [PERSON] звернулась до Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . 11.06.2025 року [PERSON] звернулась до Вишгородської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка складається з земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку за [ADDRESS] . Згідно листа від 05.05.2025 року за №534/02-14 завідувач Вишгородської державної нотаріальної контори звертався до [PERSON] з проханням з`явитися до контори та надати нотаріусу оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, або надати відповідь про наявність/відсутність зазначених документів. Матеріали спадкової справи не містять відповіді [PERSON] на зазначений запит нотаріуса. Постановою від 22.06.2025 року за №732/02-31 державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори Шилом О.С. відмовлено позивачці [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку та на частку земельної ділянки після смерті [INFO] [PERSON] , оскільки позивачкою не надано нотаріусу оригіналів правовстановлюючих документів на майно. Крім того, зі змісту вказаної постанови слідує, що з довідки на нерухоме майно за №660 від 01.05.2025 року, виданої КП «Вишгородське БТІ», вбачається, що право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок), розташований за адресою: [ADDRESS] у КП «Вишгородське БТІ», станом на 31.12.2012 року, зареєстровано в книзі за №13, під №260 за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Вишгородською державною нотаріальною конторою від 24.03.1990 року за №1-719, частка 1/1. [PERSON] зазначила, що оригінали необхідних документів на спадкове майно знаходяться у [PERSON] 05.05.2025 року Вишгородською державною нотаріальною конторою було направлено повідомлення [PERSON] з проханням надати оригінали документів, але станом на 11.06.2025 року, спадкоємець [PERSON] до нотаріальної контори так і не звернулась та необхідні документи не надала. Відповідно до Закону України «Про нотаріат» - видача дублікату нотаріально посвідченого документу видається в разі втрати або зіпсування, а отже запит на виготовлення дублікату документу на житловий будинок виготовити не вбачається можливим. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів за №430791641 від 11.06.2025 року та з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №430791519 від 11.06.2025 року вбачається, що в реєстрі відсутні відомості щодо реєстрації власника об`єкта за адресою [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Також, до матеріалів справи долучено інвентаризаційну справу за №1438 на будинок за [ADDRESS] , з якої зокрема вбачається, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, 24.03.19990 року отримав спадщину від [PERSON] , яка складається з житлового будинку на земельній ділянці, за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або законом, передбачено ст. 1217 ЦК України. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття. Отже у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Таким чином, документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законом порядку. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. Матеріалами даної справи встановлено, що померлий [PERSON] заповіту не складав, тому його спадщина спадкується за законом. Згідно копій матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] судом встановлено, що позивачка та відповідачка є спадкоємцями [PERSON] за законом першої черги. Матеріали спадкової справи не містять заяв інших спадкоємців за законом про прийняття спадщини. Отже, спадщина [PERSON] підлягає поділу між позивачкою та відповідачкою у рівних частках.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ За обставинами даної справи спадковим майном є житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS] , а відтак кожному спадкоємцю за законом належить по 1/2 частині зазначеного майна. Під час судового розгляду цієї справи, відповідачка, заперечуючи проти позову, зазначала, що визнає право позивачки на спадкування 1/2 частини будинку. Виходячи з вищевикладеного, суд зазначає, що позивачка є спадкоємцем [PERSON] за законом першої черги, яка прийняла спадщину у визначений законом строк та спосіб, тобто мала право на спадкування і свідоцтво про право на спадщину за законом яке повинно було бути їй видане на її частку у спадщині, жодним чином не зменшує частку іншого спадкоємця відповідачки по справі, спадкове майно належало спадкодавцю на час відкриття спадщини. В той же час, державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори Шилом О.С. Постановою від 22.06.2025 року за №732/02-31 відмовлено позивачці [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку та на частку земельної ділянки після смерті [INFO] [PERSON] , оскільки позивачкою не надано нотаріусу оригіналів правовстановлюючих документів на майно. Як встановлено судом, нотаріус, відмовляючи позивачці, зазначав, що з довідки на нерухоме майно за №660 від 01.05.2025 року, виданої КП «Вишгородське БТІ», вбачається, що право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок), розташований за адресою: [ADDRESS] у КП «Вишгородське БТІ», станом на 31.12.2012 року, зареєстровано в книзі за №13, під №260 за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Вишгородською державною нотаріальною конторою від 24.03.1990 року за №1-719, частка 1/1. Позивачка [PERSON] зазначала нотаріусу, що оригінали необхідних документів на спадкове майно знаходяться у відповідачки [PERSON] 05.05.2025 року Вишгородською державною нотаріальною конторою було направлено повідомлення відповідачці [PERSON] з проханням надати оригінали документів, але станом на 11.06.2025 року, спадкоємець [PERSON] до нотаріальної контори так і не звернулась та необхідні документи не надала. Нотаріус Шило О.С., відповідно до Закону України «Про нотаріат», нормами якого передбачено, що видача дублікату нотаріально посвідченого документу видається лише в разі втрати або зіпсування, зазначив, що підстав для запиту на виготовлення дублікату документу на житловий будинок не вбачається можливим. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику в справах про спадкування». Як зазначено в пункті 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку відсутності правовстановлюючих документів на майно, що підлягає спадкуванню. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Так, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідачка, заперечуючи проти позову, зазначала, що жодним чином не порушувала прав позивачки, оскільки в неї не має правовстановлюючих документів на спадкове майно і саме з цих підстав просила суд відмовити в позові. Що стосується зазначених заперечень відповідачки проти позову, суд вважає зазначити наступне: Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року в справі за №638/2304/17. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 року в справі за №910/10784/16. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 року в справі за №761/42030/2, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 року в справі за №607/20787/19. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст.\~263 ЦПК України). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.05.2024 року в справі за №357/13500/18. Неправильна юридична кваліфікація позивачем та/або відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі за №487/10128/14-ц. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі за №924/1473/15. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.06.2023 року у справі за №910/5361/22 вказано, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі за №924/1473/15). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі за №917/1739/17. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст.\~12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст.\~81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-2 ст. \~89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі за №129/1033/13-ц. Як вже зазначалося судом, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13) та відповідно до положень ч. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження, що в свою чергу і зробила позивачка, звернувшись до суду із вищезазначеним позовом. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, виходячи з того, що позивачка\~протягом встановленого законом строку прийняла спадщину, однак існують перешкоди в оформленні її права на спадкування в нотаріальному порядку після смерті батька, і остання не має іншої можливості захистити своє право інакше, як шляхом звернення до суду з цими вимогами, суд вважає, що право останньої підлягає захисту, а позов задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачка, при зверненні до суду з цими вимогами сплатила судовий збір в сумі 2 921 грн., що підтверджується платіжною інструкцією, оскільки суд дійшов висновку щодо задоволення вимог позивачки в повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню, сплачений нею при подачі цієї позовної заяви, судовий збір у розмірі 2 921 грн. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст.133 та ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Так, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 року за №13-рп/2000, від 30.09.2009 року за №23-рп/2009. Судом встановлено, що 04.07.2025 року між позивачкою та адвокатом Ковальчуком Д.І. укладено договір про надання юридичних (адвокатських) послуг, згідно умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надати замовнику юридичну допомогу на умовах, передбачених договором, а саме: підготувати позовну заяву та представляти інтереси заявника в суді під час розгляду цієї справи, за що замовник зобов`язується виплатити виконавцю гонорар в розмірі 25\~000 грн., а також сплатити 4\~000 грн. за кожне судове засідання, проведене за участю виконавця, договір вважається чинним з моменту підписання. До договору додано ордер від 10.09.2025 року серії АІ за №19996229 та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, а також акт виконаних робіт, відповідно до якого адвокат Ковальчук Д.І. надав позивачці в цій справі послуги на суму 25\~000 грн., а саме надання консультацій, підготовка позову, збір доказів, підготовка пояснень, клопотань, представництво інтересів в суді. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, або тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України та ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03.10.2019 року у справі за №922/445/19, від 22.01.2021 року у справі за №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02.12.2020 року у справі за №317/1209/19, від 12.02.2020 року в справі за №648/1102/19, від 03.02.2021 року у справі за №554/2586/16-ц, від 17.02.2021 року у справі за №753/1203/18, таким чином зазначена судова практика є незмінною. Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги, при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02.09.2020 року у справі за №329/766/18. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23.01.2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі за №826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі за №755/9215/15-ц. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Проаналізувавши наведений у заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу детальний опис наданих адвокатом послуг, а також подані документи, суд вважає, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг), її складності не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт. Відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved