Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Позивач, через свого представника Костогриза О.В., звернувся до суду до з позовом до [PERSON] , третя особа Шоста дніпровська державна нотаріальна контора про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 серпня 2021 року у справі №202/3168/21 за [PERSON] , позивачем по справі, - визнано право власності на 1/3 частину двокімнатної квартири [ADDRESS] . Співвласниками спірної квартири, станом квітень 2025 року, вважаються [PERSON] та [PERSON] , які померли. В той же час, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , за заявою відповідачки [PERSON] була відкрита спадкова справа в спадковому реєстрі за номером № 51182819. На дату подання подання позовної заяви частка, в праві спільній частковій власності в спірній квартирі, яка належала [PERSON] не перереєстрована за спадкоємцем. Вирішення питання усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення в позасудовому порядку, а саме через звернення до правоохоронних органів, не вирішило спір між сторонами. Отже, позивач не має змоги ні жити в спірній квартирі, ні розпорядитися належним йому майном, оскільки частки співвласників квартири не визначено, а відповідач чинить перешкоди у користуванні власністю. Представник позивача надав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомила, заперечень проти позову не надала. Представник третьої особи - Шостої дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 серпня 2021 року у справі №202/3168/21 за [PERSON] - визнано право власності на 1/3 частину двокімнатної квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за Законом після смерті батька [PERSON] та брата [PERSON] , 22 листопада 2021 року державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко В.Ю. провів реєстрацію права власності та вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень інформацію про реєстрацію за [PERSON] права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується відповідною копією витягу з Державного реєстру. Квартира за адресою: [ADDRESS] має загальну площу - 46.6 кв.м., житлову площу - 27.7 кв.м. та складається з : 1 коридор, площею 5.0 кв.м.; 2-житлова, площа 17.3 кв.м.; 3-житлова, площа 10.4 кв.м; 4-кухня, площа 7.9 кв.м.; 5-вбиральня, площа 1.2 кв.м.; 6-ванна, площа 2.1.кв.м.; 7- вбудований шкаф, площа 0.3 кв.м.; І-лоджія, площа 2.4 кв.м. Співвласниками спірної квартири, станом на квітень 2025 року, вважаються померлі [PERSON] та [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на житло, виданого на підставі розпорядження №3/1863- 98 Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , за заявою відповідачки [PERSON] була відкрита спадкова справа за номер в спадковому реєстрі № 51182819. На виконання ухвали суду від 07 серпня 2025 року Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою було надано суду належним чином завірену копію спадкової справи №51182819, відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Дослідивши матеріали відповідної копії спадкової справи, суд встановив, що [PERSON] , яка померла [INFO] , було складено заповіт на користь [PERSON] . На день смерті [PERSON] , за відповідною адресою, станом на [INFO] , значилася лише померла [PERSON] , інші зареєстровані особи за відповідною адресою відсутні. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У частинах першій, третій та четвертій статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом із тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). У частині першій статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Судом встановлено, що частка, в праві спільній частковій власності в спірній квартирі, яка належала [PERSON] не перереєстрована за спадкоємцем [PERSON] , хоча нею було подано заяву про прийняття всього спадкового майна, яке залишилось їй після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України. Такі правові висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц (провадження № 61-12264св22). Приписами ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Право власності є непорушним. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій, другій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування житлом особа має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду з позовом. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine» заява № 30856/03, п. 41). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966. Згідно з п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 386 ЦК). Відповідно до частин першої-другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Як стверджує позивач, що не спростовано відповідачем, [PERSON] в позасудовому порядку вживав заходів для того щоб потрапити в квартиру, одна відповідачем чиняться перешкоди у цьому, зокрема шляхом зміни замків та їх відсутності у позивача. 01.03.2025 позивач звертався до Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з приводу недопуску у квартиру, на що отримав відповідь із рекомендацією звернення до суду для вирішення спірного питання. Ключі від квартири за адресою: [ADDRESS] знаходяться лише у відповідача, тобто остання обмежує позивача у доступі в квартиру. З огляду на те, що сторони співвласниками квартири, а отже мають рівні права на користування спірною квартирою, однак відповідач чинить позивачу перешкоди у цьому, суд приходить до висновку, що перешкоди у користуванні квартирою мають бути усунуті шляхом вселення та зобов`язанням відповідача не чинити перепони щодо вселення та надання позивачу можливості зробити дублікат ключів від замка (замків) дверей квартири за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: partial