Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. Доводи позову. 14.11.2025 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , якою просить: - стягнути з [PERSON] аліменти на утримання двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у щомісячному розмірі 41 000,00 грн., що еквівалентно 1000 доларам США; - після досягнення повноліття [PERSON] , а саме з [INFO] , стягувати з [PERSON] , на утримання [PERSON] , [INFO] аліменти у щомісячному розмірі 20 000,00 грн., що еквівалентно 500 доларам США; - cтягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частини вартості контракту на навчання, що складає 40 500,00 грн. Позивач обґрунтувала позовну заяву тим, що з 04.06.2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Рішенням Пересипського районного суду м.Одеси від 15 липня 2025 року шлюб між ними було розірвано. Від вказаного шлюбу у них народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] , за її згодою, реалізував своє право на виїзд за межі України під час воєнного стану для роботи на морських судах під іноземним прапором. Після закінчення строку контракту, відповідач в Україну не повернувся. Згодом, відповідач звернувся із заявою про розірвання шлюбу. До завершення розгляду справи про розірвання шлюбу, [PERSON] надавав матеріальну допомогу на утримання дітей у добровільному порядку, більш-менш регулярно. Після офіційного розірвання шлюбу, грошова допомога на утримання неповнолітніх дітей набула мінливого характеру, а брати участь у витратах на освіту старшої дочки [PERSON] відмовляється. Старша дочка навчається за контрактом, денна форма навчання, в Одеському національному університеті «Одеська морська академія», на підставі наказу ректора від 15 серпня 2023 року за № 1168. Плата за навчання становить 121 500,00 грн. Враховуючи те, що відповідач працює за межами України в якості капітана морського торгового судна, отримає заробітну плату в іноземній валюті, в розмірі, не меншому, ніж встановлений Міжнародною федерацією транспортників (Intemational Transport Workers Federation, ITF), позивач вважає справедливим стягнути аліменти на її користь на утримання двох неповнолітніх дітей щомісячно в твердій грошовій сумі 41 000,00 грн., що еквівалентно 1000 доларам США та стягнути на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки - [PERSON] , в розмірі 1/2 частини вартості контракту за навчання, що складає 40 500,00 грн. Доводи відзиву на позов. 14.11.2025 року через підсистему «Електронний суд» на адресу суду від представника відповідача - адвоката Воронцової Я.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник зазначила про необґрунтованість вимог позивачки щодо заявленого розміру позовних вимог та невідповідність обставин, які вбачаються зі змісту позову обставинам об`єктивної дійсності. Так, обставини які унеможливлюють сплату відповідачем аліментів на утримання їх з позивачкою спільних дітей у заявленому в позові розмірі: - це перебування відповідача за кордоном, у Румунії, в якості притулку, та необхідності забезпечення себе житлом; - відсутність роботи та заробітку, який міг би задовольнити вимоги позивачки у заявленому в позові розмірі; - незадовільний стан здоров`я, що є перешкодою у працевлаштуванні; - забезпечення позивачки та їх дітей житлом та транспортним засобом; - оплата навчання та додаткових витрат повнолітньої дочки. Також є хибним і твердження позивача про те, що відповідач працевлаштований на суднах іноземних судновласників, та має можливість сплачувати аліменти на неповнолітніх дітей у заявленому в позові розмірі, оскільки до позовної заяви не надано про це належних та допустимих доказів. На підтвердження «працевлаштування» Відповідача, Позивачка надає копію незрозумілої «Application form», яка складена на англійській мові, та недоступна для розуміння. Так, зі слів Відповідача, вказана «Application form» є нічим іншим як резюме, складене ним у 2021р., яке підтверджує лише те, що станом на 2021р. відповідач знаходився в пошуках роботи. Вказаний «документ» не підтверджує жодних трудових відносин між [PERSON] та іноземним судновласником, крюїнговою компанією, тощо. Відповідач з 24 лютого 2025 року не працює за вказаним фахом, та не виходить у рейси. Вказаний факт доводиться копією паспорта моряка [NUMBER] , копією послужної книжки моряка №02883/2019/24. Причиною неможливості його працевлаштування є проблеми зі здоров`ям, які перешкоджають йому виконувати свої трудові обов`язки. На теперішній час [PERSON] не отримує взагалі ніякого доходу, витрачає значні кошти на лікування, забезпечення себе житлом та предметами першої необхідності за рахунок заощаджених за час працевлаштування коштів. Разом з тим, протягом тривалого часу, з моменту припинення шлюбних відносин, [PERSON] перераховував на банківський рахунок Позивачки грошові кошти на утриманні малолітніх дітей. Так, за період з січня 2025 р. по серпень 2025 р. на утримання дітей було сплачено 5 024 дол. США: 22.01.2025 в розмірі 624 дол. США; 21.02.2025 в розмірі 650 дол. США; 19.03.2025 в розмірі 650 дол. США; 23.04.2025 в розмірі 650 дол. США; 19.05.2025 в розмірі 650 дол. США; 05.06.2025 в розмірі 380 дол. США; 27.06.2025 в розмірі 400 дол. США; 21.07.2025 в розмірі 500 дол. США; 20.08.2025 в розмірі 500 дол. США. Окрім того 07 серпня 2024 р. між [PERSON] , від імені якого діяв його рідний брат [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П. за реєстраційним номером 2442. Відповідно до вказаного договору, Відповідач подарував Позивачці належну йому на праві власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , внаслідок чого Позивачка стала єдиним власником вказаної квартири. Вказана квартира, на теперішній час, використовується для проживання повнолітньою дочкою [PERSON] . Окрім того, на праві власності [PERSON] належить транспортний засіб марки Honda Accord, 2012 р.в., який був придбаний під час перебування у шлюбі з Позивачкою. Вказане авто перебуває в користуванні [PERSON] , проти чого, станом на теперішній час, відповідач не заперечує Відповідач не претендує на його розподіл в якості спільного майна подружжя, оскільки розуміє, що вказаний транспортний засіб також використовується в інтересах дітей. Таким чином, [PERSON] в повній мірі забезпечив своїх дітей житлом, засобом пересування та по можливості сплачує грошові кошти на їх утримання. На теперішній час, відповідач усвідомлює свій обов`язок з надання матеріальних коштів на утримання неповнолітніх дітей, однак у зв`язку з відсутністю постійного заробітку, незадовільного стану здоров`я, необхідністю забезпечувати себе житлом та необхідними засобами існування в іншій країні, може сплачувати на утримання неповнолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] , щомісячно по 7000 грн. на кожну дитину. Щодо стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки [PERSON] позивачка просить стягнути аліменти в розмірі половини вартості контракту на навчання, що складає 40 500 грн. Разом з тим Позивачка не надає жодного доказу, який би доводив факт сплати нею вартості контракту за навчання доньки. Єдиним доказом, на який посилається Позивачка, є внутрішній наказ Національного університету «Одеська морська академія» №205 від 28 травня 2024 р., яким визначено вартість навчання. Однак як вказує Позивачка у своїй позовній заяві, дочка почала навчання ще у 2023 р. Не надано також доказів, які б підтверджували те, що [PERSON] є студенткою Національного університету «Одеська морська академія», на якому факультеті вона навчається і яку вартість становить навчання доньки. Спростовуючи заявлені Позивачкою вимоги у даній частині представник просить долучити до даного відзиву копії квитанцій, відповідно до яких саме [PERSON] (через свого рідного брата [PERSON] ) здійснював оплату за навчання доньки [PERSON] . Так, [PERSON] від імені та за усним проханням Відповідача було здійснено наступні платежі: - 17.01.2024 19 320,00 грн; платник [PERSON] за [PERSON] ; Призначення платежу «За навчання»; - 02.09.2024 20 250,00 грн.; платник [PERSON] ; Призначення платежу «Оплата за навчання курсанта [PERSON] по договору 044-23/мо, 2к 3 сем, платник [PERSON] »; - 19.11.2024 20 250,00 грн.; платник [PERSON] ; Призначення платежу «Оплата за навчання курсанта [PERSON] по договору 044-23/мо, 2к 3 сем, платник [PERSON] »; - 27.08.2025 22 650,00 грн.; платник [PERSON] ; Призначення платежу «Оплата за навчання курсанта [PERSON] по договору 044-23/мо, курс 3 семестр 5 / платник [PERSON] ». Таким чином, [PERSON] здійснив повну оплату отримання донькою вищої освіти. Окрім того, відповідач оплачував додаткові курси іноземної мови, що доводиться копіями квитанцій, а також періодично перераховував їй грошові кошти на її особисті потреби, що підтверджується квитанціями долученими до відзиву: 28.05.2025 100 дол. США; 28.05.2025 600 дол. США; 01.08.2025 285 дол. США; 05.08.2025 100 дол. США. В свою чергу Позивачкою не надано жодних доказів у належній цивільно-процесуальній формі, які б підтверджували, що вона витрачає на утримання неповнолітніх дітей щомісячно, у середньому, суму коштів у розмірі 41 000,00 грн. та на утримання повнолітньої доньки у розмірі 40 500 грн. При цьому, враховуючи заявлений позивачкою розмір вимог, складається враження, що позивачка бажає повністю перекласти обов`язок утримання дітей на відповідача. З врахуванням вищезазначеного, представник відповідача просив задовольнити позовні вимоги частково, а саме, просив стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітніх дійте по 7000,00 грн на кожного, щомісячно, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, по день досягнення сином 18 років, тобто до [INFO] та досягнення донькою 18 років, тобто до [INFO] . В частині стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] відмовити в повному обсязі. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Ухвалою від 12 грудня 2025 року, постановленою без оформлення окремого документа, із зазначенням у протоколі судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] адвоката Воронцової Я. про витребування з: 1) Головного управління ДПС в Одеській області інформації щодо того, чи проводилась сплата будь-яким роботодавцем відносно [PERSON] суми податку на доходи фізичних осіб, протягом періоду з 01.06.2023 по день надання відповіді; 2) Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області екземпляра довідки за формами ОК-5, ОК_7 та Додатку №9 «довідка про трудовий та страховий стаж», що відображають дані щодо трудової діяльності [PERSON] , та дані щодо відрахувань, які вона сплачувала до Пенсійного фонду України, за період з 01.06.2023 по день надання відповіді. Суд констатував, що предметом позову по даній справі є стягнення аліментів на утримання дітей саме з відповідача, тому першочерговому дослідженню у судовому засіданні підлягає матеріальне становище відповідача, в силу вимог ст.182 СК України. Така позицію суду не виключає обов`язку батьків утримувати дітей порівну, що буде враховано судом на стадії ухвалення судового рішення. Ухвалами суду, постановленими без оформлення окремого документа, із зазначенням у протоколі судового засідання, судом були задоволені клопотання позивача та представника відповідача, про залучення доказів до матеріалів справи. Клопотання про виклик свідка, подане до суду адвокатом Воронцовою Я., було не підтримане нею у судовому засіданні, після визнання у судовому засіданні позивачем [PERSON] , що кошти які передавалися на навчання старщої доньки, від імені [PERSON] , брата відповідача, були коштами переданими саме від відповідача. Клопотання про витребування доказів доходів відповідача [PERSON] , подане до суду позивачем [PERSON] , було не підтримане нею у судовому засіданні, після з`ясування у судовому засіданні, під час розгляду клопотання, що його зміст не містить назв банківських установ, та роз`яснення судом позивачу порядку розгляду таких клопотань, та необхідності зупинення провадження у справі, у випадку витребування судом такої інформації, ризиків помилковості назв банківських установ, які можуть призвести до невиконання ухвали суду. При цьому, позивачу було запропоновано надати строк для уточнення назв банківських установ, на що вона відмовилась. ІІІ. Позиції сторін. У судовому засідання позивач [PERSON] підтримала подану позовну заяву, наполягала на її задоволенні, повідомила що з вересня 2025 року відповідач взагалі не приймає участі в утриманні дітей, не говорячи про інші батьківські обов`язки. Відповідач працює моряком, надані суду документи про те, що він за станом здоров`я не може працювати моряком, не відповідають дійсним обставинам справи. У відповідача є чинними всі документи, які надають право на працю моряком, він капітан, та намагається ввести суд в оману, приховати доходи. Під час спільного проживання, відповідач не хворів на ті хвороби, які зазначені у наданих документах. Просила врахувати, що відповідач завжди після рейсів, брав довгі відпустки, по пів року, тому наразі він готується в рейс. Представник відповідача [PERSON] адвокат Воронцова Я.В. частково заперечувала проти позовних вимог, визнала позовні вимоги лише в частині стягнення з відповідача аліментів по 7 000 грн., щомісячно, на кожну малолітню дитину. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача коштів на сплату навчання старшої доньки, взагалі не визнала. Адвокат Воронцова Я.В. надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, зазначила що відповідач не працює моряком, за станом здоров`я, наразі займається своїм здоров`ям, та більше не має можливості забезпечувати дітей на тому рівні, на якому робив це раніше. Просила врахувати, що відповідач подарував позивачці свою частку квартири в спільній сумісній власності, також вона одноособово користується автомобілем, належним на праві спільній сумісній власності сторонам. Згідно з вимогами ч.1 ст.247 ЦПК України судом здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони з 04 червня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Пересипського районного суджу м.Одеси від 15 липня 2025 року розірвано. Під час шлюбу у сторін народилося троє дітей: [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей. Малолітні діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] проживають разом із матір`ю [PERSON] , за взаємною згодою сторін. Повнолітня донька [PERSON] [INFO] проживає окремо. Відповідач [PERSON] фактично проживає у Румунії, що підтверджується посвідкою про тимчасовий захист № [NUMBER] . Також вказане підтвердила у судовому засіданні його представник адвокат Воронцова Я.В., не заперечує ці обставини і Позивачка. Позивач стверджує, що [PERSON] є працездатною особою, має значний прибуток, оскільки працює капітаном на морських судах під іноземним прапором. У добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання малолітніх дітей відповідач не надає з вересня 2025 року, фактично ухиляється від утримання дітей та виконання своїх батьківськи обов`язків. Відповідно до частини першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частинами 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. За положеннями ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до положень ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження" загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Пред`явлення до суду позову про стягнення аліментів вказує на те, що сторони як батьки дітей не досягли домовленості щодо способу виконання ними обов`язку утримувати малолітніх дітей. Позов до суду подано матір`ю, з якою проживають малолітні діти, відтак право вибору способу стягнення аліментів належить саме [PERSON] , вимоги якою заявлено про присудження аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, за рішенням суду кошти на утримання малолітніх дітей підлягають присудженню у твердій грошовій сумі. Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, визначено статтею 182 СК України, частиною 1 даної норми матеріального права передбачено необхідність врахування, зокрема, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків тощо. Відповідач [PERSON] частково визнав позовні вимоги, в частині стягнення аліментів на утримання двох малолітніх дітей, по 7000 грн. на кожного, щомісячно. Надаючи правову оцінку працездатності відповідача [PERSON] , та викладеним ним обставинам того, що він більше не працює моряком, та не отримує доходи, суд зазначає наступне. Матеріали даної справи містять: - Диплом Капітана далекого плавання № 14858/2016/07 [PERSON] , виданий на підставі положень Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року, з поправками, та національного законодавства; - Посвідчення моряка [NUMBER] [PERSON] , строк дії посвідчення продовжено до 16.01.2029 року; - Послужну книжку моряка [PERSON] , остання відмітка про влаштування на судно у вересні 2024 року, та звільнення у лютому 2025 року. - згідно листа ТОВ «НАВІ МЕРІТАЙМ ГРУП» від 06.11.2025 року, [PERSON] з 24.02.2025 та по дату надання відповіді, який працевлаштований за посередництвом компанії, не працює за станом здоров`я. - згідно кардіологічної консультації лікаря кардіолога Д-р [PERSON] , пацієнта [PERSON] , дата консультації 06.11.2025, встановлено діагноз: артеріальна гіпертензія II ступеня, група ризику помірно - висока дисліпідемія екг стрес тест (екг велоергометрія) без ознак ішемії міокарда. З огляду на наведені докази, суд дійшов висновку, що вони у своїй сукупності не підтверджують що [PERSON] не працює моряком за спеціальністю, та не може працювати. Строк посвідчення моряка відповідача продовжено до 16.01.2029 року. Суду було надано лише останні сторінки послужної списки моряка, що не виключає можливість її продовження. В свою чергу, ТОВ «НАВІ МЕРІТАЙМ ГРУП» є лише однієї із компаній, на території України, яка замається працевлаштуванням моряків. Наявний в матеріалах справи лист ТОВ «НАВІ МЕРІТАЙМ ГРУП» від 06.11.2025 року, не виключає можливість звернення відповідача [PERSON] з метою працевлаштування до інших компаній, у тому числі за межами України. Наданий відповідачем доказ стану його здоров`я - кардіологічна консультації лікаря кардіолога Д-р [PERSON] , пацієнта [PERSON] , лише фіксує стан здоров`я пацієнта станом на дату надання консультації, та не містить заборони на працевлаштування моряком, а тому приймається судом до уваги як доказ стану здоров`я відповідача, на дату огляду. На підставі викладеного, суд критично відноситься до доводів відповідача, що він більше не працює за спеціальністю моряком, та не зможе ним працювати. Надаючи правову оцінку матеріальному становищу відповідача [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). Суд виходить із того, що Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, в підтвердження розміру своїх доходів, зокрема отриманих за межами України. На запитання суду, з цього приводу, представник відповідача зазначила, що їх сторона не має наміру надавати такі докази. В свою чергу, Позивачка, знаходячись на території України, обмежена в можливості з`ясування доходів Відповідача за межами країни, а відповідач виїхав за межі країни ще у травня 2022 року. Так само і суд обмежений у витребуванні доказів в інтересах дітей, в порядку ч.2 ст. 13 ЦПК України, оскільки неможливо встановити багнківську установу для витребування в іншій країні. Згідно із статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Розмір аліментів з урахуванням статті 48 Конституції України має забезпечувати такий достаток, який би забезпечив покриття поточних основоположних життєвих потреб. Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Постанова ВС від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Постанова ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18). На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Постанова ВС від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19 (провадження № 61-9218св21) З огляду на викладене, при визначенні матеріального становища відповідача, суд виходить із наявних матеріалів справи, та тих витрат які ніс відповідач на дітей протягом останнього часу. Судом встановлено, що з січня 2025 р. по серпень 2025 р. [PERSON] на утримання малолітніх дітей було сплачено 5 004 дол. США, зокрема: - 22.01.2025 в розмірі 624 дол. США; - 21.02.2025 в розмірі 650 дол. США; - 19.03.2025 в розмірі 650 дол. США; - 23.04.2025 в розмірі 650 дол. США; - 19.05.2025 в розмірі 650 дол. США; - 05.06.2025 в розмірі 380 дол. США; - 27.06.2025 в розмірі 400 дол. США; - 21.07.2025 в розмірі 500 дол. США; - 20.08.2025 в розмірі 500 дол. США; За розрахунком суду, за вісім місяців, 5004 дол. США/8 місяців, відповідач [PERSON] сплачував на утримання дітей щомісячно в середньому 625 доларів, що складає за курсом на дату ухвалення судом рішення 26 312, 00 грн., тобто по 13 156,25 грн. на кожну дитину. Зазначені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи виписками з переводів Revolut від [PERSON] на користь [PERSON] , призначення платежу допомога дітям [PERSON] , [PERSON] , та Виписками з Банку наданими [PERSON] , по її рахунку. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 року у справі №759/10277/18). Щодо розміру аліментів слід зазначити, що відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» та п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»: максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника не повинен перевищувати 50% заробітної плати цієї особи. При ухваленні рішення про стягнення аліментів на дитину суд керується, насамперед, інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення. Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. З урахуванням встановлених обставин, суд не знаходить законних підстав для визначення розміру аліментів в сумі 41 000,00 грн., а саме по 20 500 грн. на кожну малолітню дитину, як пред`явлено позивачкою [PERSON] , оскільки нею не доведено спроможності сплати відповідачем [PERSON] такого розміру аліментів. Враховуючи, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо забезпечення дітей, недоведеність позивачем щомісячних витрат на дітей у розмірі 41 000, 00грн, а також не надання доказів спроможності відповідача сплачувати такий розмір аліментів на дітей, часткове визнання відповідачем позову у розмірі по 7000 грн. на кожну дитину, суд приходить до висновку що з [PERSON] слід стягувати аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі, в розмірі по 12 000,00 гривень на кожного, щомісячно, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. При цьому, обставини того, що відповідач подарував позивачу частину своєї квартири за договором дарування від 07.08.2024 року, відносяться до правовідносин поділу майна між колишнім подружжям, оскільки частина квартири не була подарована дітям, а подарована позивачу, при цьому суду невідомі домовленості колишнього подружжя. Факт користування позивачем транспортним засобом Honda Accord, безумовно допомагає їй при пересуванні дітей, разом із тим не може замінювати собою утримання дітей шляхом фінансового забезпечення. У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів, їх розмір може бути зменшено або збільшено за рішенням суду (ч.1 ст.192 СК України). Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому аліменти слід присудити з 10.10.2025 року, тобто з дня пред`явлення позивачем вказаного позову. Щодо стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, суд зазначає наступне. Позивачка просить стягнути з [PERSON] на утримання повнолітньої дочки, [PERSON] аліменти в розмірі половини вартості контракту на навчання, що складає 40 500 грн. Згідно Довідки Національного університету «Одеська морська академія» від 26 вересня 2025 року за №737, [PERSON] дійсно навчається в Національному університеті «Одеська морська академія» на третьому році навчання інституту морського права та менеджменту, спеціальності 073 «Менеджмент» (денна форма навчання, контракт). Зарахована до НУОМА на перший курс відповідно до наказу №1168 від 15 серпня 2023 року. Планується закінчити навчання на освітньо кваліфікаційному рівні «Бакалавр» 30 червня 2027 року. Згідно наказу Національного університету «Одеська морська академія» №205 від 28 травня 2024р. «Про встановлення вартості навчання за договорами у 2024/2025 навчальному році», вартість навчання 4 рік 2027/2028 складає 40 500 грн. Відповідач не визнає позовні вимоги щодо стягнення з нього частини вартості контракту за навчання, що складає 40500,00 грн. Посилаючись на те, що ним через свого рідного брата [PERSON] здійснювалася оплата за навчання доньки [PERSON] , за попередні роки. Матеріали справи містять докази переказів та квитанції до платіжних інструкцій на переказ готівки: від 17.01.2024 19 320,00 грн; платник [PERSON] за [PERSON] ; Призначення платежу «За навчання»; від 02.09.2024 20 250,00 грн.; платник [PERSON] ; Призначення платежу «Оплата за навчання курсанта [PERSON] по договору 044-23/мо, 2к 3 сем, платник [PERSON] »; від 19.11.2024 20 250,00 грн.; платник [PERSON] ; Призначення платежу «Оплата за навчання курсанта [PERSON] по договору 044-23/мо, 2к 3 сем, платник [PERSON] »; від 27.08.2025 22 650,00 грн.; платник [PERSON] ; Призначення платежу «Оплата за навчання курсанта [PERSON] по договору 044-23/мо, курс 3 семестр 5 / платник [PERSON] ». Також, матеріалами справи підтверджується, що відповідач періодично з власної ініціативи перераховує грошові кошти повнолітній доньці, зокрема оплачує додаткові курси з іноземної мови, що підтверджується квитанціями долученими до відзиву: від 28.05.2025 100 дол. США; від 28.05.2025 600 дол. США; від 01.08.2025 285 дол. США; від 05.08.2025 100 дол. США. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на статтю 199 Сімейного кодексу України, та кваліфікувала заявлену до стягнення суму як аліменти, а не додаткові витрати, стягнення яких на повнолітніх дітей не передбачено Сімейним кодексом України. У випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею 23 років, правила статті 185 СК України щодо обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами, не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу. Також, Верховний Суд у своїй постанові від 26.08.2020 року у справі № 336/1488/19 зауважив, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, адже такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами. Вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину, передбачені статтею 185 СК України, можуть бути пред`явлені лише до досягнення дитиною повноліття, та не поширюються на правовідносини, які виникають між батьками та повнолітньою дитиною, яка продовжує навчання. Такий висновок міститься у рішенні Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі №478/2108/16-ц. Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2018 р., у справі № 622/373/16-ц, в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15. Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Судом встановлено, що за навчання повнолітньої [PERSON] вже сплачено 82 470, 00 грн., від імені [PERSON] . У судовому засідання Позивач [PERSON] визнала факт оплати відповідачем [PERSON] навчання доньки за попередні роки, через свого брата [PERSON] . Таким чином, відповідач [PERSON] фактично самостійно сплачував навчання доньки, за попередні роки. У позові, [PERSON] зазначає, що загалом за навчання слід сплатити 162 000 грн. Як вже зазначалось судом раніше, Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. З огляду на викладене, суд дійшов висновків про відмову у задоволенні позову в цій частині. Щодо судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справ в суді, зазначеним позивачем у позовній заяві вбачається, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи норми ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial