Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

1.Стислий виклад: 1.1. позиції позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (надалі за текстом - ТОВ «Він Фінанс»/позивач), в особі керівника Романенка Михайла Едуардовича, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, через систему «Електронний суд», звернулось до Новобаварського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] /відповідач), предметом якої є: стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 719566 від 20.03.2019 у сумі 21 526,79 грн. В обґрунтування позову ТОВ «Він Фінанс» зазначено, що 20.03.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 719566, відповідно до якого, відповідачу надано позику у сумі 7 000,00 грн строком на 30 днів. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу № 1, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором. 25.06.2019 укладено додаткову угоду № 21 та підписано реєстр прав вимоги № 21 від 25.06.2019, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 719566 від 20.03.2019 перейшло до ТОВ «ФК «довіра та Гарантія». Відповідно до Наказу № 55-к від 25.07.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» перейменовано у ТОВ «Він Фінанс» (а.с. 1-8). 1.2.заперечення відповідача 21 липня 2025 року на адресу Індустріального районного суду м. Харкова надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, згідно яких відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, просить звільнити його від сплати судового збору, оскільки є учасником бойових дій та відмовити у задоволенні позовних вимог, щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Заразом просить розглядати справу у його відсутність (а.с. 76-87). В обґрунтування заперечень зазначено, що кредитний договір № 719566 між ним та ТОВ «Авентус Україна» (ТОВ «Кредит плюс») укладено 20.03.2019 строком на 7 днів, до 27.03.2019, після вказано їдати жодних платежів чи визнання боргу зі сторони [PERSON] не здійснювалось. За таких обставин, строк позовної давності сплив 28.03.2022, проте позовна заява була подана після зазначеного вище строку, а саме 07.06.2025, тобто після закінчення строку позовної давності. Крім цього, до матеріалів справи не надано виписки по рахунку, інші первинні документи. У матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості, який дозволив би перевірити правильність нарахування відсотків, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Заразом, жоден з документів не був підписаний електронним підписом одноразового ідентифікатора - ні [PERSON] , ні ТОВ «Він Фінанс», відтак, позивачем не надано належних доказів того, що між відповідачем та ТОВ «Він Фінанс» було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору про надання кредиту. Заразом, відповідачем зазначено, що він є військовослужбовцем за контрактом з 19.05.2016, учасником бойових дій, у зв`язку з чим до нього необхідно застосувати положення п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом. Щодо витрат на правову допомогу у сумі 5 000 грн зазначено, що сума є неспівмірною, зокрема, із складністю справи та виконаними роботами. Завищено години, які об`єктивно необхідні для вчинення певного виду правової допомоги, позовна заява складена з технічними та фактичними помилками. Зазначена категорія справ є поширеною, сама по собі позовна заява є не складною та не потребує особливих затрат часу на її складання, та при цьому відсутні посилання на судову практику, що потребувало додаткового часу на її вивчення. 2. заяви, клопотання Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» Романенко Михайло Едуардович, в особі керівника, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, разом з позовом надав до Індустріального районного суду м. Харкова клопотання, у якому просив провести розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Він Фінанс», позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. 8). 14 липня 2025 року через канцелярію Індустріального районного суду м. Харкова від [PERSON] надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 71), цього ж дня справу надано для ознайомлення, про що свідчить розписка в матеріалах справи (а.с. 71). 21.07.2025 через канцелярію суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Заразом просить розглядати справу у його відсутність (а.с. 76-87). 11 серпня 2025 року на адресу Індустріального районного суду м. Харкова через систему «Електронний суд» надійшла заява від представника ТОВ «Він Фінанс» Романенка М.Е. про поновлення строків позовної давності по цивільній справі № 639/3998/25 (а.с. 92-113). 07.10.2025 на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання від керівника ТОВ «Він Фінанс» Романенка Михайла Едуардовича, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про витребування доказів у ТОВ «Вей Фор Пей» (а.с. 114-116). Інших заяв та клопотань, пов`язаних з розглядом справи, від учасників справи до суду не надходило. 3.інші процесуальні дії у справі Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 09.06.2025 справа № 639/3998/25 визначена на розгляд судді Борисенку О.О. Новобаварського районного суду м. Харкова (а.с. 51). Ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова від 09.06.2025 справу передано за підсудністю до Індустріального районного суду м. Харкова (а.с. 56-57). Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 09.06.2025 справа № 639/3998/25 визначена на розгляд судді Паляничко Д.Г. (а.с. 63). На виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України, 09.07.2025 судом сформовано довідку з Реєстру територіальної громади м. Харкова, з якої вбачається, що місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 64). Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 09.07.2025 прийнято позовну заяву ТОВ ««ВІН ФІНАНС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 66-68). Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 07.11.2025 витребувано докази у ТОВ «Вей Фор Пей» (а.с. 117-118). Представник позивача ТОВ «Він Фінанс» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, матеріали справи містять клопотання, у якому він просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с. 8). Відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи його у відсутність (а.с. 83). Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, мотиви їх відхилення та врахування, мотивована оцінка суду аргументів сторін, порушені чи оспорені права, за захистом яких мало місце звернення до суду. Вирішуючи спір, суд установив, що між сторонами виникли суспільні відносини в сфері споживчого кредитування, що виникають між економічними суб`єктами у зв`язку з переданням один одному в тимчасове користування вільних коштів на засадах зворотності, платності та добровільності. Суд установив, що 20 березня 2019 року ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] уклали договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 719566. Відповідно до умов якого: згідно п. 1.1. Товариство зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в загальній сумі 5 400,00 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, з метою покриття побутових витрат Клієнта, а Клієнт зобов`язується повернути Позику та сплатити проценти за користування Позикою. п. 1.2. Позика видається строком на 7 днів. Договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором. п. 1.3. Сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування Позикою: п. 1.3.1. Знижена процентна ставка становить 1,35 % від суми Позики за кожен день користування Позикою (492,75 % річних) у межах строку надання Позики, зазначеного в пункті 1.2 цього Договору. п. 1.3.2. Стандартна процента ставка становить 1,80 % від суми Позики за кожний день користування Позикою (657,00 % річних). п. 1.3.3. Стандартна процентна ставка застосовується згідно з пунктами 1.7., 3.4., 3.6.2. цього Договору. п. 1.4. Загальна вартість Позики за зниженою ставкою складає 109,45 % від суми Позики (у процентному виразі) або 5 837,40 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе проценти (відсотки) за користування Позикою - 9,45 % від суми Позики (у процентному виразі) або 437,40 грн. (у грошовому виразі). п. 1.5. Позика надається шляхом перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок, наданий Клієнтом. п. 1.6. У випадку неможливості виконання зобов`язань за Договором у повному обсязі та у встановлений строк, Клієнт має право ініціювати продовження строку користування Позикою та зміну дати погашення Позики, шляхом здійснення платежу на користь Товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів. Після отримання Товариством коштів у розмірі нарахованих та несплачених процентів, заява Клієнта про продовження строку користування Позикою вважається поданою. п. 1.7. Після вчинення Клієнтом дій згідно з пунктом 1.6. цього Договору, та у разі якщо залишок суми Позики складає не менше ніж 400 (чотириста) гривень, Товариство має право, але не обов`язок, продовжити строк користування Позикою. Новий строк користування Позикою обчислюється з дня, наступного за днем вчинення Клієнтом дій згідно з пунктом 1.6. цього Договору та дорівнює 7 днів. Нова дата повернення Позики відображається у Особистому кабінеті Клієнта. Протягом нового строку користування позикою проценти (відсотки) нараховуються за стандартною процентною ставкою. п. 1.8. Позика надається без забезпечення у вигляді застави. п. 1.9. Укладання договорів щодо додаткових та супутніх послуг третіх осіб не потребується (а.с. 10-11). З розділу 7 Реквізити та підписи сторін договору споживчого кредиту № 719566 вбачається напис: Клієнт підписано електронним підписом 20.03.2019 11:54:57 (а.с. 11). Відповідно до графіку платежів, що є додатком № 1 до договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 719566 від 20.03.2019 сума позики становить 5 400,00 грн, сума нарахованих процентів 437,40 грн, разом до оплати 5 837,40 грн, дата повернення позики та сплати нарахованих процентів 27.03.2019. Заразом, в Графіку платежів у графі «Клієнт» вбачається напис «підписано електронним підписом 20.03.2019 11:54:57 (а.с. 12). З довідки вбачається, що договір № 719566 від 20.03.2019 зі сторони позичальника підписано електронним підписом, що створений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який сформовано автоматично на стороні Товариства та направлено позичальнику на номер мобільного телефону, повідомлений останнім товариству (далі - одноразовий ідентифікатор) відповідно до вимог ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». У довідці відображено персональні дані позичальника [PERSON] , зазначено, що сума кредиту становить 5 400,00 гривень, знижена процентна ставка 1,71% в день, стандартна процентна ставка 1,8 % в день, одноразовий ідентифікатор А408096, фінансовий номер телефону, на який відправлено одноразовий ідентифікатор [NUMBER] , дата переказу кредитних коштів 20.03.2019 (а.с. 25). З розрахунку заборгованості (станом на дату відступлення прав вимоги) вбачається, що за кредитним договором № 719566 від 20.03.2019 сума загальної заборгованості становить 16 448,40 грн, з яких: сума боргу за тілом кредиту - 5 400,00 грн; сума боргу за відсотками - 680,40 грн; сума боргу за пенею та штрафами - 00,00 грн (а.с. 26). Відповідно до інформаційної довідку № 5590-ВП від 07.05.2025, виданою ТОВ «Вей Фор Пей», вбачається, що 20.03.2019 на номер платіжної картки [NUMBER] перераховано кошти у сумі 5 400,00 грн, код авторизації 113627, номер транзакції в системі WayForPay - creditplus-1718966 (а.с. 36/на звороті). Зазначене підтверджується інформаційною довідкою за вих. №4407/25-Е від 09.05.2025 (а.с. 14-18). З картки обліку Договору (розрахунок заборгованості) за укладеним договором: №719566 від 20.03.2019 позичальника: [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) вбачається, що загальна сума заборгованості 16 448,40 грн. з яких: сума боргу за тілом кредиту - 5 400,00 грн; сума боргу за відсотками - 8 456,40 грн; сума боргу за штрафами - 2 592,00 грн (а.с. 41). Щодо переходу права вимоги за кредитним договором до ТОВ «Він Фінанс» Судом установлено, що 12 квітня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором (а.с. 45-47). У подальшому додатковою угодою № 21 від 25.06.2019 (а.с. 40) були внесені зміни до договору факторингу № 1 від 12.04.2018, відповідно до якої, сторони погодились внести зміни до п. 3.1.1 та п. 3.1.2 договору, всі інші положення договору залишаються без змін. З витягу Реєстру прав вимог № 21 від 25.06.2019 за Договором факторингу № 1 від ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» вбачається, що перейшло право вимоги до [PERSON] на загальну суму 6 080,40 грн (а.с . 22-23), довідкою за вих № 84/25-АГ від 03.04.2025, згідно якої розрахунки проведені у повному обсязі, станом на звітну дату заборгованість відсутня (а.с. 27), що свідчить про виконання Фактором своїх обов`язків за вищевказаним Договором факторингу. Суд установив, що реєстр прав вимог від 25.06.2019 підписаний вже після укладення кредитного договору між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] 20.03.2019. Суд установив, що відповідно до Наказу № 55-к від 25.07.2024 «Про зміну назви ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на виконання Протоколу № 1706 Загальних зборів учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» від 25.07.2024, перейменовано з 25.07.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (а.с. 13). Судом установлено, що старший солдат [PERSON] перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині [NUMBER] з 15.07.2016, що підтверджується довідкою форми 5 № 557 від 18.07.2025 (а.с. 86), наразі перебуває на посаді старшого водій у в/ч [NUMBER] , що підтверджується копією військового квитка серії [NUMBER] (а.с. 72-75, 87). Заразом, суд установив, що [PERSON] брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідкою № 144 від 23.04.2018 (а.с. 84), на підставі чого [PERSON] надано статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 25.04.2017 (а.с. 85). 5.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд під час розгляду справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини у сфері споживчого кредитування, що регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України (надалі за текстом - ЦК України), Законом України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII, Законом України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 № 675-VIII, Законом України «Про електронний цифровий підпис», Законом України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» від 05.10.2017 № 2155-VIII тощо. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Одним із видів договорів є договір приєднання, яким, відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим, Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг Банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За ч. 1, 2 ст. 641 ЦК України вбачається, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. Згідно з положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 644 ЦК України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, за договором кредиту банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ст.1054 ЦК України). Кредитний договір укладається в письмовій формі (ст.1055 ЦК України). Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України регламентує, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч.1 ст. 599 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України). За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Пунктами 1-1, 2, 10, 11 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит - (кредит) грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно з ч.1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (ч.1 ст.14 Закону України «Про споживче кредитування»). Згідно з ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції чинній на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пунктом 5 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем (п.7 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Інформування потенційних покупців (замовників, споживачів) щодо товарів, робіт, послуг здійснюється відповідно до вимог Закону України «Про рекламу» та може здійснюватися шляхом надсилання комерційних електронних повідомлень (ч.1 ст.10 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Термін «електронний підпис» вживається у значенні, наведеному в Законі України «Про електронний цифровий підпис» (ч.2 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Сторони електронних правочинів відповідають за невиконання своїх зобов`язань у порядку, визначеному законом або договором (ч.1 ст.17 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про електронну комерцію», вирішення спорів між учасниками відносин у сфері електронної комерції здійснюється в порядку, визначеному законодавством. За приписами пунктів 1, 10, 11, 14, 15 ст.1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» автентифікація - електронна процедура, яка дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних; електронна довірча послуга - послуга, яка надається для забезпечення електронної взаємодії двох або більше суб`єктів, які довіряють надавачу електронних довірчих послуг щодо надання такої послуги; електронна ідентифікація - процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи; електронна послуга - будь-яка послуга, що надається через інформаційно-комунікаційну систему; електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис. Згідно п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст.517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Згідно ч.1 ст.1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». За приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала, що норми ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1, 2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.12, ч.1 ст.13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України). 6.Висновки суду. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Суд бере до уваги клопотання ТОВ «Він Фінанс» щодо поновлення строку позовної давності по цивільній справі № 639/3998/25, заразом ставиться критично до доводів відповідача, що строк позовної давності сплив 28.03.2022 та, що позивач звернувся до суду з позовом поза межами строку позовної давності, оскільки статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 зробила висновки про те, що «Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України). Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст. 263 та 264 ЦК України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX) було визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України та строки визначені ГК України, а саме ст. 232, 269, 322, 324 продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023. Відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово було продовжено, який діє по сьогоднішній день. Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Проте, законом України від 14.05.2025 № 4434-IX виключено пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було зупинено строк позовної давності на час дії воєнного стану і даний Закону України набув чинності 04.09.2025. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Тобто, на час звернення до суду у червні 2025 року з позовом про стягнення заборгованості позивачем не було пропущено строк загальної позовної давності, оскільки кредитні правовідносини виникли у березні 2019 року, а починаючи з березня 2020 року перебіг цього строку на час звернення до суду з позовом залишався зупиненим (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану). Тож, загальна позовна давність для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу за Кредитним договором № 719566 від 20.03.2019 тільки почала відлік після 04.09.2025. Отже, доводи відповідача, які стосуються пропуску позивачем строку загальної позовної давності свого підтвердження не знайшли. Суд ставиться критично до доводів позивача, що укладення договору № 719566 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] , оскільки Договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 719566 від 20.03.2019 та додаток № 1 до договору не містить належного електронного підпису відповідача, окрім напису: Клієнт підписано електронним підписом 20.03.2019 11:54:57 (а.с. 11), який вбачається у розділі 7 Реквізити та підписи сторін договору споживчого кредиту № 719566 та графіку платежів, що є додатком № 1 до договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 719566 від 20.03.2019 (а.с. 12). Суд зауважує, що електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, це цифровий аналог власноручного підпису, який використовується для ідентифікації особи та підтвердження цілісності електронних документів. Проте в наданому договорі про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 719566 від 20.03.2019 та додатку № 1 до договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 719566 від 20.03.2019 позивачем не зазначено про домовленість сторін про те, що договір укладається в електронному вигляді, матеріали справи не містять інформації про наявність у відповідача електронного підпису чи про надсилання відповідачу одноразового ідентифікатора кредитодавцем, що суперечить положенням Закону України «Про електронну комерцію», що передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Крім того, суд бере до уваги, що в підписаному сторонами договорі відсутні данні щодо відкритого (наявного) карткового рахунку. Суд не бере до уваги довідку (а.с. 25), в якій зазначено персональні дані [PERSON] , його адресу проживання, ідентифікаційний номер, електронну адресу, номер телефону, а також ствердно зазначено, що позичальником (відповідачем) підписано електронним підписом договір, що створений шляхом використання одноразового ідентифікатора, який сформовано автоматично на стороні Товариства та направлено позичальнику на номер мобільного зв`язку, оскільки вказана довідка не містить підпису [PERSON] та номеру карткового рахунку, на який йому перераховано грошові кошти, а також відсутні будь-які докази надсилання відповідачу одноразового ідентифікатора згідно з ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Також, суд бере до уваги доводи [PERSON] викладені у відзиві на позовну заяву, згідно яких заперечує укладення вищевказаного договору, та зазначає, що копія довідки, яка сформована ТОВ ФК «Вей Фор Пей» про електронний переказ коштів від 20.03.2019 за кредитним договором № 719566 (а.с. 31-39), зі змісту якої вбачається, що за дорученням ТОВ «Авентус Україна», ними перераховано на невстановлений банківський рахунок кошти у сумі 5 400,00 грн (36/на звороті), при цьому номер рахунку отримувача в ній не відображається, тому ідентифікувати [PERSON] як власника банківської картки та отримувача цих коштів за вказаним документом неможливо, а сама по собі копія довідки, яка сформована ТОВ ФК «Вей Фор Пей» про електронний переказ коштів від 20.03.2019 за кредитним договором № 719566 (а.с. 31-39), на думку відповідача не є належним та достатнім доказом виникнення та існування між кредитором та [PERSON] кредитних відносин та доказом заборгованості, тобто позивачем не надано належних доказів обгрунтування позовних вимог, а саме не надано первинні документи на підтвердження заборгованості відповідача по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. З наведеної норми законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що відповідає аналогічним за змістом висновкам викладеним у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі №755/2284/16-ц, провадження № 61-4685св19. При цьому, в разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі й первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Однак, позивач ТОВ «Він Фінанс» не надав доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів за кредитним договором право вимоги на яке перейшло. Відсутні також і докази фактичного користування відповідачем кредитними коштами (рух коштів на особовому рахунку позичальника). Суд звертає увагу, що розрахунок заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, що відповідає правовій позиції викладеній у висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду викладеного у постанові від 13.05.2020, справа №219/1704/17, провадження №61-1211св19. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані в позовній заяві, а тому не є належними доказами наявності заборгованості. Зазначені розрахунки із зазначенням конкретних розмірів заборгованості є документами, що створені самим позивачем та первісними кредиторами, а відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Суд враховує, що підтвердженням зарахування кредитних коштів на картковий рахунок та користування кредитними коштами може бути виписка по рахунку, проте таких документів матеріали справи не містять. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 755/18920/18). Частиною 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, суд зауважує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження надання кредитних коштів відповідачу, адже позивачем не надано платіжного доручення, з якого вбачалося б, що на виконання кредитного договору від 20.03.2059 № 719566 кредитором було здійснено переказ коштів у сумі 5 400 грн відповідачу, або банківська виписка по рахунку, яка є належними та допустимими доказами у справі, оскільки підтверджує рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщує записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21), адже надані позивачем розрахунки із зазначенням конкретних розмірів заборгованості, довідки є документами, що створені самим позивачем та первісними кредиторами, а відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. З урахуванням викладеного вище, суд дійшов переконання, що позивачем в супереч ст. 81 ЦПК України не доведено факт надання кредитних коштів відповідачу, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази виконання позивачем умов кредитного договору про надання кредитних коштів відповідачу, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, оскільки докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, адже доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням зазначеного, позивачем недоведено належності карткового рахунку [PERSON] , на який здійснено переказ грошових коштів, а укладений сторонами договір не містить зазначення номеру такої картки, отже належних та допустимих доказів надання кредиту не вбачається. Суд бере до уваги, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 334/3056/15. Верховний Суд наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку (постанова Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 308/3956/15-ц). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Так, ТОВ «Авентус Україна» надано до суду копії договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту від 20 березня 2019 року № 719566 (а.с. 10-11), графіку платежів (додаток № 1 до договору) (а.с. 12), розрахунку заборгованості за договором від 20 березня 2019 року № 719566 (а.с. 41), довідку прийняття та підтвердження умов договору від 20 березня 2019 року № 719566 (а.с. 25), лист № 5590-ВП від 07.05.2025 (а.с. 31), заразом надані документи не є належними доказами на підтвердження існування у позичальника заборгованості за кредитним договором у сумі 21 526,79 грн, у матеріалах справи відсутні інші докази, які б підтверджували факт отримання кредитних коштів відповідачем, правильність здійсненого кредитором розрахунку, зокрема первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», виписки з особових рахунків клієнта тощо (постанова Верховного Суду від 20.05.2022 у справі № 336/4796/18). Враховуючи вказані вище положення законодавства та висновки щодо застосування норм права, сформованих Верховним Судом, до предмету доказування в цій справі належить зокрема факт отримання Відповідачем грошових коштів (кредиту) на підставі кредитного договору, укладеного з ТОВ «Авентус Україна». Позивач до позовної заяви долучив довідку ТОВ «Авентус Україна» про ідентифікацію про отримані [PERSON] суми коштів (а.с. 31-39), яка на переконання суду не є первинним документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та не є належним доказом отримання відповідачем кредитних коштів. Разом з цим, позивач надав розрахунок заборгованості станом на дату відступлення прав вимоги та картку обліку Договору (розрахунок заборгованості) до договору № 719566 від 20.03.2019, складену ТОВ «Авентус Україна». Оцінюючи надану виписку з рахунку, суд враховує, що ТОВ «Авентус Україна» та позивач не є банківськими установами та не здійснюють відкриття поточних (розрахункових, кореспондентських) рахунків відповідача, розрахунково-касове обслуговування тощо. Зазначена виписка з рахунку за своїм змістом є розрахунком заборгованості та не може відображати рух коштів по банківському рахунку відповідача та інформацію про операції по вказаному рахунку, в тому числі інформацію про зарахування суми кредиту на банківський (картковий) рахунок відповідача, та не є первинним документом і не є доказом, який підтверджує факт отримання відповідачем суми кредиту та користування ним. Позивач, не надавши доказів підтвердження факту надання відповідачу кредитних коштів, на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Суд бере до уваги доводи [PERSON] , щодо наявністі у нього як військовослужбовця пільг, встановлених чо 15 ст. 14 Закону України «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що унеможливлює стягнення з нього процентів за користування кредитом. Судом установлено, що старший солдат [PERSON] перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині [NUMBER] з 15.07.2016, що підтверджується довідкою форми 5 № 557 від 18.07.2025 (а.с. 86), наразі перебуває на посаді старшого водій у в/ч [NUMBER] , що підтверджується копією військового квитка серії [NUMBER] (а.с. 72-75, 87). Заразом, суд установив, що [PERSON] брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідкою № 144 від 23.04.2018 (а.с. 84), на підставі чого [PERSON] надано статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 25.04.2017 (а.с. 85). Суд бере до уваги, що з картки обліку Договору (розрахунку заборгованості) за договором № 719566 від 20.03.2019 загальна заборгованість складає 16 448,40 грн, з яких: 5400,00 грн -основний борг; 8 456,40 - заборгованість за процентами, 2 592,00 грн - заборгованість по штрафу (а.с. 41), була нарахована відповідачу з 20.03.2019 по 25.06.2019, а 3% річних та інфляційні збитки за користування грошовими коштами за приписами ст. 625 ЦК України нараховувалися у період з березня 2019 по лютий 2022 (а.с. 4/на звороті - 6/на звороті), тобто під час проходження відповідачем військової служби, тому положення ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» підлягають застосуванню до нього до дати початку проходження військової служби та враховані судом під час прийняття рішення по суті справи. Так, за приписами ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави. У постанові Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21.08.2014 № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники. Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 426/4264/19 (провадження № 61-7310св24). Отже, з урахуванням викладеного, суд дійшов переконання, що матеріали справи містять документи, зокрема: довідку форми 5 № 557 від 18.07.2025 (а.с. 86), копію військового квитка серії [NUMBER] (а.с. 72-75, 87), які підтверджують факт перебування відповідача на військовій службі у в/ч [NUMBER] , та присвоєння статусу учасника бойових дій згідно з посвідченням серії [NUMBER] від 25.04.2017 (а.с. 85) та довідкою № 144 від 23.04.2018 (а.с. 84), на підставі якої установлено, що [PERSON] брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції, які є підставою для звільнення [PERSON] від нарахованих процентів за користування кредитом, 3% річних та інфляційних збитків за користування грошовими коштами за приписами ст. 625 ЦК України в розумінні ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» за період з 15.07.2016, у зв`язку з чим підстави стягнення відсотків за період з березня 2019 року по лютий 2022 рік року відсутні. Отже, беручи до уваги викладене вище, суд вважає позовні вимоги ТОВ «Він Фінанс» є не обґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають. 7. Розподіл судових витрат За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 2 422,40 грн (а.с 1). Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн, а відповідач зазначив, що витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн, є необґрунтованими, належним чином недоведеними та взагалі неспівмірними зі складністю справи, витраченим часом, обсягом наданих послуг За приписами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України, з урахуванням наведеного, оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. Отже,

Outcome: approved