Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

у липні 2025 року [PERSON] , звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з цивільним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія «Скай Ассист», про стягнення заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 26 вересня 2023 року на підставі наказу № 36-СА від 25 вересня 2023 року позивачку прийнято на посаду складальника деталей та виробів в ТОВ Науково-виробнича компанія "Скай Ассист", що підтверджується відповідним записом в електронній трудовій книжці. Останній час заробітна плата у Товаристві виплачувалась нерегулярно, із запізненням, такий стан речей існував через рішення власника Товариства, який мав погоджувати всі платежі. 16 травня 2025 року позивачка подала заяву на звільнення з 30 травня 2025 року, і наказом від 30 травня 2025 року № 148/0-СА позивачку було звільнено. Станом на 07 липня 2025 року позивачці не була виплачена заробітна плата у розмірі 114630,25 гривень, про що відповідачем надана довідка № 01-04/07/25 від 04 липня 2025 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, заборгованість відповідача по невиплаченій заробітній платі складає загальним розміром 114 630, 25 гривень, яка складається з фактично невиплаченої заробітної плати та компенсації належних сум за невикористані дні щорічної відпустки. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). За змістом пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок) встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац 3 пункту 8 розділу IV Порядку). Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку визначається відповідно до Порядку, шляхом множення суми середньоденної заробітної плати працівника на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України - у редакції, викладено відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі - Закон № 2352-ІХ) (наведена редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала законної сили з 19 липня 2022 року) - у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, строк за який має бути нарахований середній заробіток за весь час затримки складає не більш як за шість місяців. З відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Позивачка була звільнена з роботи 30 травня 2025 року, тому для обчислення середнього заробітку враховується заробітна плата за квітень і травень 2025 року. Згідно з індивідуальними відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7), за вказаний період їй було нараховано: за квітень 2025 року - 50 000,00 грн, за травень 2025 року - 72 324,49 грн. Загальна сума нарахованої заробітної плати становить 122 324,49 грн. Кількість фактично відпрацьованих робочих днів за цей період становила 43 дні (22 робочих дні у квітні та 21 - у травні 2025 року). Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 2 844,76 грн (122?324,49 грн 43 дні). Станом на час подання позову - 08 липня 2025 року середній заробіток складає Станом на дату подання позову - 08 липня 2025 року, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 травня по 8 липня 2025 року включно (27 робочих днів) становить: 27 робочих днів 2 844,76 грн = 76 808,52 грн. З врахуванням наведеного просив стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Науково - виробнича компанія "Скай Ассист" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 114630,35 гривень та середній заробіток за весь час затримки по день ухвалення судового рішення. 09 липня 2025 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Відповіді на запити надійшли до суду 08 серпня 2025 року. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 серпня 2025 року справу прийнято до провадження та постановлено вищевказану справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. В судове засідання представник позивача з`явився, позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільно - процесуального законодавства. Судом встановлено, що наказом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія «Скай Ассист» № 36-СА від 25 вересня 2023 року позивача було прийнято на роботу на посаду складальника деталей та виробів. (а.с. 25). Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія «Скай Ассист» №148/0-СА від 30 травня 2025 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП (а.с. 26). Відповідно до довідки голови наглядової ради ТОВ НВК «Скай Ассист» Криниченко І. (Вих. №01-04/07/25 від 04 липня 2025 року), виданої [PERSON] , перед нею існує заборгованість із заробітної плати за період з 01.03.2025 року по 30.05.2025 року у розмірі 114 630,35 грн., заборгованість виникла у зв`язку з фінансовими труднощами (а.с. 27). Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (Форма ОК-5 та Форма ОК-7), позивачка в період з вересня 2023 року по травень 2025 року отримувала заробітну плату у ТОВ НВК «Скай Ассист» (а.с. 20 - 24). Судом також було досліджено паспорт громадянина України [PERSON] , картку платника податків позивача (а.с. 15 - 19). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з довідки голови наглядової ради ТОВ НВК «Скай Ассист» № 01-04/07/25 від 04 липня 2025 року, заборгованість із виплати заробітної плати позивачу за період з 01 березня 2025 року по 30 травня 2025 року становить 114 630,35 грн. Надання зазначеної довідки уповноваженою посадовою особою відповідача свідчить про визнання ТОВ НВК «Скай Ассист» наявності заборгованості із заробітної плати перед позивачем. Доказів сплати вказаної суми або заперечень щодо її розміру суду не надано. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 114 630,35 грн., є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами і такими, що підлягають задоволенню. Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день ухвалення судового рішення, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Згідно Постанови Верховного Суду від 03.07.2013 у справі № 6-60цс133, вбачається що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Таким чином, суд встановив наявність вини роботодавця - відповідача у невиплаті звільненому працівникові - позивачу належних їй сум у день звільнення, а саме коштів у розмірі 114 630,35 грн., що відповідно до вимог статті 117 КЗпП України свідчить про виникнення у відповідача обов`язку щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку по день проведення фактичного розрахунку, суд враховує, що позивач була звільнена 30 травня 2025 року. З огляду на положення статті 117 КЗпП України, розмір середнього заробітку підлягає обчисленню за період шести місяців, починаючи з дня, наступного за днем звільнення позивача, тобто з 31 травня 2025 року по 30 листопада 2025 року включно. Згідно п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» вбачається, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Враховуючи, що позивача було звільнено 30 травня 2025 року, для визначення середньоденної заробітної плати, яка підлягає застосуванню при обчисленні виплат за час затримки розрахунку при звільненні, суд бере до уваги два календарні місяці, що безпосередньо передували місяцю звільнення, а саме березень та квітень 2025 року. Згідно ч. 1 ст. 50 КЗпП, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Відповідно до ч. 1 ст. 52 КЗпП, для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п`ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує роботодавець за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51). Оскільки позивачем у позовній заяві не наведено відомостей щодо фактично відпрацьованих робочих днів, а відповідачем не надано суду доказів установлення для позивача іншого режиму роботи чи індивідуального графіка, суд виходить із загальної норми трудового законодавства щодо п`ятиденного робочого тижня, передбаченої статтею 52 КЗпП України. За таких обставин суд бере до уваги виробничий календар при п`ятиденному робочому тижні, відповідно до якого у березні 2025 року був 21 робочий день, у квітні 2025 року - 22 робочі дні, що в сукупності становить 43 робочі дні, які й підлягають урахуванню при визначенні середньоденної заробітної плати позивача. Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-5 та форма ОК-7), позивачу було нараховано заробітну плату за березень 2025 року у розмірі 26 600,00 грн., та за квітень 2025 року у розмірі 50 000,00 грн., що разом становить 76 600,00 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача визначається шляхом ділення загальної суми заробітної плати за фактично відпрацьовані два місяці на кількість робочих днів за цей період та становить 1 781,40 грн. (76 600,00 грн. ? 43 робочі дні). Судом встановлено, що за період з 31 травня 2025 року по 30 листопада 2025 року включно, враховуючи загальні норми трудового законодавства, нарахуванню підлягають 130 робочих днів. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 231 582,00 грн., що обчислюється шляхом множення середньоденного заробітку позивача у розмірі 1 781,40 грн., на 130 робочих днів (1 781,40 грн. ? 130 = 231 582,00 грн.), у зв`язку з чим зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно з п.168.1.1. Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Як вбачається з Постанови Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 (провадження № 61-10657св20) справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. З урахуванням наведеного, беручи до уваги те, що позивач просив стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення - 19 грудня 2025 року, тоді як відповідно до вимог статті 117 КЗпП України та встановлених судом обставин середній заробіток підлягає нарахуванню за період, що не перевищує шести місяців з дня, наступного за днем звільнення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 травня 2025 року по 30 листопада 2025 року у розмірі 231 582,00 грн., без урахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Щодо сплати судового збору судом встановлено наступне. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позов містить дві вимоги майнового характеру: про стягнення заборгованості із заробітної плати та про стягнення середнього заробітку за час затримки по день ухвалення рішення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки позовні вимоги у частині стягнення заборгованості із заробітної плати підлягають задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору за подання цієї вимоги, суд дійшов висновку, що судовий збір за вказаною вимогою підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 1 211,20 грн. Що стосується позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., що підтверджується квитанцією № 7152-7479-6275-9044 від 09 липня 2025 року, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 12). З урахуванням того, що зазначена позовна вимога задоволена частково, суд відповідно до статті 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при заявленому розмірі вимог про стягнення середнього заробітку у сумі 258 303,00 грн. (за період по день ухвалення судового рішення - 19 грудня 2025 року) та задоволеному розмірі таких вимог у сумі 231 582,00 грн. (за період по 30 листопада 2025 року), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 085,90 грн., що обчислюється за формулою: 231 582,00*1 211,20 /258 303,00 = 1 085,90 грн. Також, представник позивача просить відшкодувати позивачу понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 25 000,00 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч. 1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно з п. п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI, до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). Так, позивачем на підтвердження понесених витрат, надано договір про надання професійної правничої допомоги №70/2025 від 04.07.2025 року (а.с. 28 - 35), додаток №1 до договору №70/2025 про надання професійної правничої допомоги від 04.07.2025 року (а.с. 36 - 37), платіжну інструкцію №5MPA-8T00-71K6-EH50 від 07 липня 2025, про сплату позивачем суми за договором про надання професійної правничої допомоги №70/2025 від 04.07.2025 року в розмірі 25 000,00 грн. (а.с. 38). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зважаючи на викладені норми, судом має братися до уваги досвід адвоката у подібних справах, обсяг, якість та характер наданих послуг та чи відповідають вони ціні в розмірі 25 000,00 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зробила такі висновки: "... 141. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). 142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. 143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. 144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. 145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. 146. Статтею 126 ГПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті. 147.Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо...." З врахування наведеного, суд дійшов висновку, що понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу підтверджено належними доказами. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позов [PERSON] задоволено частково, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 23 208,73 грн., виходячи з розрахунку: 346 212,35 грн. (розмір задоволених позовних вимог 114 630,35+231 582,00=346 212,35) х 25 000,00 грн. (сума витрат на професійну правничу допомогу) / 372 933,35 грн. (розмір заявлених позовних вимог 114 630,35+258 303,00=372 933,35). На підставі викладеного, та

Outcome: partial