Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Представник позивача ТОВ "Українські фінансові операції" Дідух Є.О., 25.09.2025 звернувся до Диканського районного суду Полтавської області з позовною заявою, яка сформована в системі "Електронний суд" та просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу. В обгрунтування позовних вимог, представник позивача вказує, що 18.12.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір № 4227151 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який в свою чергу укладено в електронному вигляді, за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором №12423. Згідно умов вказаного кредитного договору позикодавець на умовах строковості, зворотності, платності зобов`язується надати позичальнику відповідачу [PERSON] кредит в сумі 10 000 грн. шляхом перерахунку на поточний рахунок останнього. Строк кредитного договору 360 днів, з кінцевою датою повернення 12.12.2024. В свою чергу відповідач [PERSON] зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки, за користування кредитом розмір яких становить 2,5 % у день. Позикодавець свої зобов`язання виконав в повному обсязі та надав відповідачу грошові кошти в розмірі 10 000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку, емітовану банком АТ «А-Банк», що підтверджується копією довідки платіжного провайдера ТОВ «Універсальні платіжні рішення». Однак останній не виконав свої договірні зобов`язання в частині повернення коштів, суму позики не повернув, відсотки за користування кредитними коштами не сплатив, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 91 945 грн. 25 коп. В подальшому, 26.07.2024 ТОВ «Лінеура Україна» на підставі договору факторингу № 26/07/2024 за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] у вище вказаному розмірі. Позивач вказує, що станом на дату укладення Договору факторингу від 26.07.2024 строк дії кредитного договору № 4227151 від 18.12.2024 не скінчився. Тому в межах строку дії Договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем [PERSON] , позивач з дати договору факторингу 26.07.2024 донараховано відсотки в сумі 34 468 грн. 95 коп. Нараховані відсотки не носять штрафний характер, а є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредитування. Таким чином, відповідач [PERSON] має заборгованість перед позивачем за кредитним договором в загальній сумі 91 945 грн. 25 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 9 991 грн., нарахованими відсотками первісним кредитором в сумі 47 485 грн. 30 коп. та 34 468 грн. 95 коп. нараховано відсотків позивачем по справі, в межах строку дії кредитного договору. Крім цього, позивач просить суд застосувати положення ч. 10, та ч. 11 ст. 265 ЦПК України та зобов`язати орган, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 ЦПК України. 03.10.2025 відкрито провадження по справі та визначено порядок розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 03.11.2025 ухвалою Диканського районного суду Полтавської області задоволено клопотання представника позивача та витребувано докази по справі. Представник позивача, 03.11.2025 подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] тричі до суду не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідачу [PERSON] ухвала про відкриття провадження та копія позову з додатками до нього надсилалась за зареєстрованою адресою його проживання, однак конверт з вказаними документами повернувся до суду з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою. Також до суду повернуто конверти з повідомленнями про відкладення розгляду справи на 01.12.2025 та 23.12.2025 які надсилалися [PERSON] рекомендованими листами, з відмітками "адресат відсутній за вказаною адресою". Разом з тим, як вбачається з довідок, які містяться в матеріалах справи, [PERSON] має зареєстрований електронний кабінет в системі Електронний Суд та останньому доставлені повідомлення про дати і час судових засідань. Відзив на позов чи будь-які клопотання суду не подав. Таким чином [PERSON] повідомлений про розгляд справи належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 18.12.2023 між ТОВ "Лінеура Україна" та [PERSON] укладений договір № 4227151 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписаний [PERSON] електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 12423 (а.с. 23-32). Згідно з умовами вказаного кредитного договору позикодавець надав позичальнику кредит у розмірі 10 000 грн. строком на 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Сторони договору обумовили відсоткову ставку, таку як стандартна в розмірі 2,5 %, яка застосовується у межах строку кредиту, вказаного п. 1.3 договору п. 1.4.1 (а.с.6). За цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику кошти на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу [NUMBER] . Позикодавець свої договірні зобов`язання виконав та здійснив перерахування кредитних коштів, наданих [PERSON] на платіжну карту [NUMBER] , яка вказана ним при укладенні договору, що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення», яка надає платіжні послуги (а.с.44). Перерахування кредитних коштів позикодавцем позичальнику також підтверджується довідкою, наданою АТ «А-Банк» (а.с. 128). Відповідно до п.6.4. договору, у випадку невиконання або неналежного виконання клієнтом зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, товариство має право нарахувати, а клієнт зобов`язаний на вимогу товариства сплатити товариству штраф. Як вбачається з розрахунку, відповідачу [PERSON] з 18.12.2023 по 16.01.2024 включно ТОВ «Лінеура Україна» нараховувались відсотки в розмірі 0,01 %, а в подальшому відсотки нараховувались за стандартною відсотковою ставкою 2,5 %. Вказані відсотки нараховувались ТОВ «Лінеура Україна» до 24.07.2024 включно (а.с. 59-63). Разом з тим, з наданого до суду розрахунку вбачається, що позикодавцем не нараховувалися штрафні санкції. Крім того, як вбачається з розрахунку ТОВ «Лінеура Україна» [PERSON] на погашення кредитної заборгованості платежів не вносив, як наслідок утворилась заборгованість в загальному розмірі 57 485 грн. 30 коп., яка складається із суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9 991 грн., суми заборгованості за відсотками 47 486 грн. 30 коп. (а.с. 59-63). Як вбачається із матеріалів справи, договір між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем [PERSON] укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи це положення закону правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі - ч. 2 ст. 639 ЦК України. Судом встановлено та підтверджено дослідженими доказами, що сторони договірних відносин досягли згоди з усіх істотних умов таких перед їх укладанням (сума кредиту, строк кредиту, процентна ставка по кредиту, розмір процентів за користування кредитом в гривні, загальна вартість кредиту для позичальника з урахуванням процентної ставки та виходячи з обраних споживачем умов кредитування), тому в силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договори вважаються укладеними. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк встановлений договором або Законом (ст. 612 ЦК України). Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Отже, суд приходить до висновку, що підписавши договір надання грошових коштів в позику за допомогою електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, відповідач [PERSON] підтвердив, що ознайомився та підтверджує, що повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися правил надання кредиту, що свідчить про волю відповідача на укладення таких договорів. Доказів, що спростовують висновки суду до суду не надано. Відповідно до умов п. 5.1.3. кредитодавець має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди клієнта. 26.07.2024 між ТОВ «Українські фінансові операції» та ТОВ «Лінеура Україна» укладено договір факторингу № 26/07/2024, згідно з умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» відступив ТОВ «Українські фінансові операції» права грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором № 4227151, укладеним з [PERSON] (а.с. 81-89 та 57-58). Відповідно до витягу з Реєстру боржників за Договором факторингу, ТОВ «Українські фінансові операції» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 4227151 в сумі 57 476 грн. 30 коп., з яких 9 991 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 47 485 грн. 30 коп. заборгованість за відсотками (а.с.57-58). Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Таким чином, ТОВ «Українські фінансові операції»» наділено правом грошової вимоги до відповідача [PERSON] 29.07.2024 ТОВ «Українські фінансові операції» надіслав відповідачеві [PERSON] повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором. Як вбачається з розрахунку заборгованості, після набуття права вимоги позивач в межах строку дії кредитного договору № 4227151 від 18.12.2023, з 27.07.2024 по 11.12.2024 нараховував відповідачеві [PERSON] відсотки в розмірі 2,5 % вдень, тобто по 249 грн. 78 коп., в загальній сумі 34 469 грн. 64 коп. (а.с.59-65). Згідно з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідач [PERSON] не вносив платежів на погашення заборгованості і на рахунок ТОВ «Українські фінансові операції». Отже, враховуючи ту обставину, що в порушення умов договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4227151 від 18.12.2023 взяті на себе зобов`язання відповідач [PERSON] не виконав, внаслідок чого має заборгованість в сумі 91 945 грн. 25 коп., суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Українські фінансові операції» підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про застосування положень ч. 10, та ч. 11 ст. 265 ЦПК України та зобов`язання органу, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. В свою чергу, згідно ч. 11 ст. 265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Тобто, при ухваленні рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Однак, це є правом суду, а не обов`язком, та має вирішуватись з урахуванням обставин конкретної справи. Суд зазначає, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 18.12.2023, тобто у період дії в Україні воєнного стану, який діє і на даний час. Отже, суд вважає, що вимоги позивача про здійснення нарахування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні трати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Частиною 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач просить стягнути на його користь з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. та сплачений судовий збір 2 422 грн. 40 коп.. Відповідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт. До того ж у додатковій постанові КГС ВС від 30.08.2023 № 911/3586/21 Верховний Суд зазначає, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності справи, юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію співрозмірності витрат на правничу допомогу з розміром задоволених позовних вимог, а також враховуючи те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі понесені витрати на професійну правничу допомогу, дійшов до висновку про наявність підстав для зменшення витрат на правничу професійну допомогу, яка заявлена до відшкодування представником позивача до 3000 грн., які є співмірними з розміром задоволених позовних вимог. Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 422 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved