Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

ТзОВ «Діджи Фінанс» звернулося до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого вказало, що 17.05.2016 між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] , укладено угоду № 200531505 щодо кредитування. Відповідно до умов кредитного договору (на умовах повернення, платності, строковості) банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 9 190,22 грн., з встановленим строком користування з 17.05.2016 по 17.11.2017, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 20 липня 2020 року ТзОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі № 910/11298/16 відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за Кредитним договором № 200531505. Станом на 06.05.2025 загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за Кредитним договором становить 27 144,18 грн., з яких: 9 190,22 грн. заборгованість за кредитом; 17 953,96 грн. заборгованість за відсотками. Відповідач не виконав свого обов`язку за умовами договору, кредит та нараховані за його користування відсотки не повернув. З врахуванням наведеного, позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 200531505 від 17.05.2016 в сумі 27 144,18 грн., інфляційних втрат 10 615,44 грн., 3% річних 2 445,21 грн., а також сплачені судові витрати із сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Представник відповідача подав письмові пояснення, де зазначив, що 17.05.2016 між ПАТ «Банк Михайлівський» (далі - Банк), та [PERSON] було підписано кредитний договір № 200531505 шляхом підписання Заяви (оферти). Відповідно до умов вказаного договору Банк зобов`язувався надати Позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 9190,22 грн., з встановленим строком користування з 17.05.2016 по 17.11.2017. Однак, після підписання вищевказаної угоди ПАТ «Банк Михайлівський» не виконав взятих на себе зобов`язань та не здійснив зарахування вищевказаної суми коштів на рахунок [PERSON] . Ймовірно, вказані обставини були пов`язані із тим, що 23.05.2016 (через 6 днів після підписання даного кредитного договору) згідно з рішенням Правління НБУ України №14/БТ ПАТ «Банк Михайлівський» було віднесено до категорії неплатоспроможних. Однак, на підтвердження наявності у [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 200531505 Позивачем до позовної заяви було долучено копію виписки з особового рахунку [PERSON] у ПАТ «Банк Михайлівський», яка була сформованана ФГВФО. Звертає увагу суду на те, що вказана виписка не може бути належним доказом отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки згідно умов підписаної [PERSON] заяви (оферти) останньому відкрито картковий рахунок № [NUMBER] , на який Банк зобов`язувався зарахувати відповідну суму кредитних коштів (п.п. 1.2., 1.3 розділу «Оферта 1») Водночас, зі змісту долученої позивачем виписки вбачається, що остання сформована по рахунку, відмінному від рахунку, передбаченому кредитним договором N 200531505, а саме по рахунку N [NUMBER] . Крім цього, вказана виписка також не містить підтверджень зарахування грошових коштів у сумі 9190,22 грн 17.05.16, як визначено умовами договору, оскільки остання сформована за період з 23.05.2025. Враховуючи те, що окрім вказаної виписки до матеріалів позовної заяви не долучено будь-яких інших доказів на підтвердження факту зарахування первісним кредитором на виконання умов Договору грошових коштів на рахунок Відповідача, у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 9190,22 грн. слід відмовити. У своєму позові ТОВ «Діджи Фінанс» посилається на те, що у зв`язку із неповерненням [PERSON] кредитних коштів ПАТ «Банк Михайлівський» було здійснено нарахування відсотків за користування кредитом у розмірі 17953,96 грн. Як було зазначено вище [PERSON] не отримував кредитних коштів у розмірі 9190,22 грн., а тому нарахування йому відсотків за користування кредитними коштами, які він не отримував є безпідставним. Однак, незважаючи не це, звертає увагу суду на те, що позивачем до позовної заяви не долучено будь-яких документів, які б самостійно підтверджували правомірність нарахування вищевказаних відсотків за користування кредитними коштами. Так, єдиним доказом, який дає можливість суду здійснити розрахунок нарахованих ПАТ «Банк Михайлівський» відсотків є згадана вище виписка по особовому рахунку. Однак, зі змісту вказаної виписки вбачається, що першим періодом за який було здійснено нарахування відсотків за спірним кредитним договором є період з 11.10.2019 по 31.10.2019. Тобто, більше ніж через три роки після закінчення строку дії кредитного договору. При цьому, згідно висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, навіть за умови доведення позивачем факту отримання [PERSON] кредитних коштів, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження правомірності нарахування ПАТ «Банк Михайлівський» відсотків за користування кредитом, право вимоги про стягнення яких було передано ТОВ «Діджи Фінанс». Так, окрім стягнення основного боргу позивачем також заявлено вимогу про відшкодування збитків за невчасне виконання умов договору з урахуванням 3 % річних у розмірі 2 445,21 грн. та інфляційних втрат у розмірі 12 575,38 грн., які нараховані відповідно до положень ст. 625 ПК України. Разом з тим, суд звертає увагу суду на те, що згідно долученого розрахунку суми заборгованості за кредитним договором 3 % річних та інфляційні втрати нараховані позивачем за період з 02.05.2022 по 02.05.2025. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України. Тому нарахування позивачем фінансових санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України у заявлений ним період є також протиправним, просить в позові відмовити повністю. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник відповідача подав клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, проти позовних вимог заперечує, просить в позові відмовити. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши та оцінивши в сукупності докази у справі, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. 17.05.2016 між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський та [PERSON] , укладено угоду № 200531505 щодо кредитування. Відповідно до умов кредитного договору (на умовах повернення, платності, строковості) Банк надав Позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 9190,22 грн., з встановленим строком користування з 17.05.2016 по 17.11.2017, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 19 травня 2016 між ПАТ «Банк Михайлівський» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» (даліТОВ «ФК «Плеяда») був укладений договір факторингу №1905, за яким банк відступив ТОВ «ФК «Плеяда» за плату право вимоги за рядом кредитних договорів, у тому числі право вимоги до [PERSON] за кредитним договором. 20 травня 2016 року між ТОВ «ФК «Плеяда» та ТОВ «ФК «Фагор» був укладений договір факторингу №1, згідно якого ТОВ «ФК «Плеяда» відступило ТОВ«ФК «Фагор» за плату раніше набуті ним від банку на підставі договору факторингу від 19 травня 2016 року №1905 права вимоги за кредитними договорами. На прилюдних торгах (аукціоні), що відбулися 5 червня 2020 року, ТОВ «Діджи Фінанс» придбало лот №GL16N618071, який включав кредитний портфель фізичних осіб, відчужений на користь ТОВ «ФК «Плеяда» (з подальшою переуступкою ТОВ «ФК «Фагор»), у зв`язку із застосуванням правових наслідків нікчемного правочину. Згідно з платіжним дорученням від 9 липня 2020 року №25 ТОВ «Діджи Фінанс» перерахувало ПАТ «Банк Михайлівський» вартість придбаного лоту у розмірі 5307308 грн 39 коп. 20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» і ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір №7_БМ про відступлення прав вимоги, за умовами якого банк відступив ТОВ «Діджи Фінанс» своє право грошової вимоги до позичальників за рядом кредитних договорів, у тому числі до [PERSON] за кредитним договором. Пунктом 2 договору №7_БМ від 20 липня 2020 року визначено, що ТОВ «Діджи Фінанс» набуває всі права кредитора за кредитними договорами в день настання відкладальної обставини відповідно до пункту 16 цього договору (зокрема, підписання договору сторонами), але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 1 липня 2021року у справі №910/11298/16 застосовано наслідки нікчемності договору факторингу від 19 травня 2016 року №1905, а саме: зобов`язано ТОВ «ФК «Плеяда» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно з договором факторингу від 19 травня 2016 року № 1905 та актів прийому-передачі від 20 травня 2016 року №1 і №2. Визнано відсутніми у ТОВ «ФК «Плеяда» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19 травня 2016 року №1905, реєстрах прав вимог від 19 травня 2016 року №1 та від 20 травня 2016 року №2 до цього договору та актах прийому-передачі від 20 травня 2016 року №1 і №2 до зазначеного договору факторингу. Визнано недійсним договір факторингу від 20 травня 2016 року №1, укладений між ТОВ «ФК «Плеяда» та ТОВ «ФК «Фагор». Зобов`язано ТОВ «ФК «Фагор» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19травня 2016 року №1905 та актів прийому-передачі до нього від 20 травня 2016року №1 і №2. Визнано відсутніми у ТОВ «ФК «Фагор» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19 травня 2016 року №1905, реєстрах прав вимог до нього від 19 травня 2016 року №1 та від 20травня 2016 року №2, актах прийому-передачі від 20 травня 2016 року до зазначеного договору факторингу №1 і №2, та в договорі факторингу від 20 травня 2016 року №1 та додатках до нього. Заборгованість відповідача за кредитним договором № 200531505 від 17.05.2016 року - 27 144,18 грн. Сума збитків з урахуванням 3% річних 2 445,21 грн. Сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 10 615,44 грн. Разом заборгованість становить - 40 204,83 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 11 Цивільного кодексу України(далі ЦК України) встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Як передбачено частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, норми якої в силу частини другої статті 1054 ЦК України поширюються на кредитні відносини, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Із положень пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України слідує, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів. За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів. Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору. Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором. Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором. Одним із різновидів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Зобов`язання за кредитним договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Зібрані докази вказують на те, що 17 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» і [PERSON] уклали кредитний договір, згідно з яким банк надав відповідачу кредит у формі відновлювальної лінії в розмірі 9190,22 грн., а той зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти. На підставі договору №7_БМ від 20 липня 2020 року ПАТ «Банк Михайлівський» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором. Водночас на момент переходу цього права позивач [PERSON] не повернув кредит і не сплатив проценти на користь банку. Вказані обставини свідчать про те, що [PERSON] не виконав зобов`язання за кредитним договором, а тому з нього на користь ТОВ «Діджи Фінанс», як нового кредитора, слід стягнути заборгованість, у тому числі 9 190 грн. 22 коп. неповернутого кредиту. Щодо стягнення заборгованості по процентам, 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне. Однією з основних засад цивільного законодавства, визначених у статті 3 ЦК України, є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6). За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Преамбулою Закону №1023-ХІІ встановлено, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до статті 18 Закону №1023-ХІІ продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими,якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини та виборі контрагента, а також у вільному визначенні особою умов договору, в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін. Свобода договору не є абсолютною (необмеженою): вона існує в рамках норм чинного законодавства, а дії сторін договору мають ґрунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору. Умовами кредитного договору може бути встановлена плата позичальника за користування кредитними коштами (проценти) ,її розмірі порядок внесення боржником. При цьому правові та організаційні засади споживчого кредитування встановлюють право споживача на справедливі умови кредитного договору, відповідно до яких фінансовим установам забороняється встановлювати для споживачів непропорційно великі суми компенсації. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23 виснував, що під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що

Outcome: partial