Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму коштів у розмірі 698 000, 00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що надав [PERSON] грошові кошти у якості позики у розмірі 698 000, 00 грн. Зазначає, що вказані грошові кошти [PERSON] не повертає, не зважаючи на направлену їй вимогу. Вважає, що [PERSON] повинна повернути вказані грошові кошти як такі, що отримані безпідставно. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2024 року справу направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 02 вересня 2024 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач зазначає, що заявлені позивачем вимоги вже були предметом судового розгляду. Так, постановою Дніпровського апеляційного суду заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області скасовано, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Відповідач вважає, що позивач не навів докази отримання відповідачем грошових коштів за відсутності правової підстави. У відзиві на позовну заяву відповідач також зазначає, що сума коштів, перерахована позивачем відповідачу, є меншою ніж та, яку позивач просить стягнути з відповідача. Вважає, що вимога стосовно повернення добровільно сплачених грошових коштів є недобросовісною. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, [PERSON] здійснював перекази грошових коштів з власного банківського рахунку в АБ "Укргазбанк", код банку 320478, номер рахунку [NUMBER] , IBAN [NUMBER] на банківські рахунки [PERSON] . 29 червня 2022 року АБ "Укргазбанк" надав [PERSON] довідку за вих. №5-70/1293/2022, у якій зазначено наступне. Так, на ім?я [PERSON] відкрито поточний рахунок з використанням електронного платіжного засобу в Гривня [NUMBER].100101.980 IBAN [NUMBER] в АБ "УКРГАЗБАНК", код банку 320478, та випущено платіжну картку [NUMBER] . Згідно з довідкою за вих. №5-70/1293/2022 [PERSON] здійснено наступні операції. 11.05.2021 було здійснено переказ коштів (P2P) у сумі 29 000 (двадцять дев?ять тисяч) гривень 00 коп.; за допомогою мобільного застосунку «ЕкоБанк» на карту [NUMBER] відкритої на ім?я [PERSON] ; 11.05.2021 було здійснено переказ коштів (P2P) у сумі 29 000 (двадцять дев?ять тисяч) гривень 00 коп., за допомогою мобільного застосунку «ЕкоБанк» на карту [NUMBER] відкритої на ім?я [PERSON] ; 11.05.2021 було здійснено переказ коштів (Р2P) у сумі 29 000 (двадцять дев?ять тисяч) гривень 00 коп., за допомогою мобільного застосунку «ЕкоБанк» на карту [NUMBER] відкритої на ім?я [PERSON] ; 11.05.2021 було здійснено переказ коштів (Р2Р) у сумі 14 000 (чотирнадцять тисяч) гривень 00 коп., за допомогою мобільного застосунку «ЕкоБанк» на карту [NUMBER] відкритої на ім?я [PERSON] . Також клієнтом було здійснено перекази на карту [NUMBER] : 09.05.2022 в сумі 3 000 грн. 00 коп; 09.05.2022 в сумі 1 000 грн. 00 коп; 11.05.2022 в сумі 29 000 грн. 00 коп; 11.05.2022 в сумі 29 000 грн. 00 коп; 11.05.2022 в сумі 29 000 грн. 00 коп; 11.05.2022 в сумі 29 000 грн. 00 коп; 11.05.2022 в сумі 29 000 грн. 00 коп; 11.05.2022 в сумі 29 000 грн. 00 коп; 11.05.2022 в сумі 29 000 грн. 00 коп; 11.05.2022 в сумі 29 000 грн. 00 коп; 11.05.2022 в сумі 29 000 грн. 00 коп; 11.05.2022 в сумі 29 000 грн. 00 коп; 11.05.2022 в сумі 29 000 грн. 00 коп. Перекази на карту [NUMBER] , були наступні: 13.05.2022 в сумі 29 000 грн. 00 коп; 13.05.2022 в сумі 22 500 грн. 00 коп. Перекази на карту [NUMBER] , були наступні: 16.05.2022 в сумі 743 грн. 00 коп. Перекази на карту [NUMBER] , були наступні: 17.05.2022 в сумі 13 200 грн. 00 коп. Перекази на карту [NUMBER] ,були наступні: 18.05.2022 в сумі 29 000 грн. 00 коп; 18.05.2022 в сумі 18.000 грн. 00 коп. Перекази на карту [NUMBER] , були наступні: 18.05.2022 в сумі 20 150 грн. 00 коп. Перекази на карту [NUMBER] , були наступні: 19.05.2022 в сумі 540 грн: 00 коп; 20.05.2022 в сумі 8 250 грн. 00 коп. Перекази на карту [NUMBER] , були наступні: 03.06.2022 в сумі 500 грн. 00 коп. Перекази на карту [NUMBER] , були наступні: 05.06.2022 в сумі 1 570 грн. 00 коп. Перекази на карту [NUMBER] були наступні: 07.06.2022 в сумі 1 100 грн. 00 коп. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2024 року витребувано в Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" докази, а саме: інформацію стосовно особи (прізвище, ім`я, по батькові, ідентифікаційний номер та місце реєстрації), на ім`я якої у вказаному банку відкрито картки (рахунки) номер: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , на які [PERSON] було здійснено платежі з власного банківського рахунку № [NUMBER] , IBAN [NUMBER] в АБ "Укргазбанк", код банку 320478, а також належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують зарахування на картки (рахунки) номер [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] коштів від [PERSON] з власного банківського рахунку в АБ "Укргазбанк" № [NUMBER] , IBAN [NUMBER] в АБ "Укргазбанк", код банку 320478. Як вбачається з відповіді Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК", картка № [NUMBER] належить [PERSON] . На дану картку 11 травня 2022 року з рахунку IBAN [NUMBER] здійснено два перекази коштів на суму 200 000, 00 грн. та 50 000, 00 грн., що підтверджується платіжними дорученням №868929 та №868930 відповідно. Зі змісту доданих до позовної заяви доказів вбачається, що [PERSON] була направлена вимога [PERSON] про повернення протягом 30 днів з дня пред`явлення даної вимоги грошових коштів у розмірі 698 000, 00 грн. Як зазначає позивач, у зв`язку із невиконанням відповідачем зазначеної вимоги та не повернення йому грошових коштів, наданих у якості позики, він звертається до суду. Щодо позовних вимог суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника; виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Таким чином, надання відповідачу грошових коштів у сумі 698 000, 00 грн. передбачає укладання договору позики в письмовій формі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив. Суд звертає увагу, що на підтвердження укладення договору позики та його умов має бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У матеріалах справи відсутні докази укладення договору позики або боргова розписка, яка б підтверджувала не лише факт отримання коштів [PERSON] , а й зобов`язання їх повернути. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи й підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (чч.1, 2ст.77 ЦПК України). Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилався на те, що ним передано у позику [PERSON] грошові кошти у сумі 698 000, 00 грн. Під час розгляду справи ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2024 року було витребувано докази в Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК". Зі змісту наданих суду платіжних доручень №868930 та №868929 від 11 травня 2022 року вбачається, що [PERSON] перерахував [PERSON] грошові кошти. Перерахування грошових коштів [PERSON] підтверджується також довідкою, наданою АБ "Укргазбанк" від 29 червня 2022 року за вих. №5-70/1293/2022. Суд зауважує, що наведені вище докази переказів власних коштів не підтверджують факт перерахування коштів [PERSON] саме за договором позики, укладеним з [PERSON] . Факт перерахування коштів сам по собі не є безумовним доказом укладення договору позики. Платіжні доручення чи виписки з банківських рахунків підтверджують касову операцію з перерахування коштів, але не підтверджують домовленості сторін щодо підстав такого перерахування та зобов`язання щодо їх повернення, якщо у призначенні платежу не зазначено, що кошти є позикою. За таких обставин, суд доходить до висновку, що [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факти укладання договору позики, за наслідками не виконання умов якого виникають правові підстави для задоволення позовних вимог. Щодо обраного позивачем способу захисту суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційні зобов?язання) виникають за наявності одночасно трьох умов: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); відсутність для цього правових підстав або якщо підстава згодом відпала; набуття майна не є наслідком виконання договірного зобов`язання. Якщо між сторонами існують договірні (або інші зобов`язальні) правовідносини, або якщо кошти були передані на виконання певних домовленостей, положення ст. 1212 ЦК України застосуванню не підлягають. Правова природа правовідносин сторін виключає можливість одночасного застосування до них норм про договірні зобов`язання та норм про безпідставне набуття грошових коштів. Такі норми є взаємовиключними. [PERSON] , звертаючись до суду, стверджував, що грошові кошти передавалися [PERSON] саме як позика, на виконання усної домовленості між ними. Не зважаючи на те, що [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами укладення договору позики, це не змінює правової природи переказу грошових коштів та не свідчить про те, що їх набуто безпідставно у розумінні ст. 1212 ЦК України. Якщо кошти передані особою добровільно та без помилки, і при цьому не існувало попереднього зобов`язання, такі кошти не підлягають поверненню як безпідставно набуті, якщо особа, що їх передала, усвідомлювала відсутність зобов`язання. [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів того, що перерахування грошових коштів [PERSON] відбулося помилково. Таким чином, вимога [PERSON] про стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, тобто обрання способу захисту у спірних правовідносинах шляхом стягнення грошових коштів за договором позики, за відсутності існування самого договору позики, є неналежним способом захисту. Додатково суд зауважує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів отримання [PERSON] грошових коштів в тому розмірі, який [PERSON] в позовній заяві просить суд стягнути з [PERSON] . Щодо звернення позивачем до суду з того самого предмету та з тих самих підстав. Судом встановлено, що у провадженні Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебувала цивільна справа № 216/3331/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 лютого 2023 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено у повному обсязі та вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 698 000, 00 грн. та судовий збір у розмірі 6 980, 00 грн. Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2024 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. У вказаній постанові апеляційний суд надав дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність у [PERSON] обов`язку щодо повернення грошових коштів у розмірі 698 000, 00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційністю є обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають повторному доказуванню. Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка визнана джерелом права в Україні відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Зокрема, у рішенні у справі "Христов проти України" (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) Європейський суд з прав людини наголосив, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддане сумніву. Вказане вище перешкоджає тому, щоб сторона домоглася його перегляду шляхом ініціювання нового провадження з тими самими вимогами. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Таким чином, задоволення даного позову призвело б до існування двох взаємовиключних судових рішень щодо одних і тих самих правовідносин між тими самими сторонами, що є порушенням ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України щодо обов`язковості судових рішень. [PERSON] не надано суду доказів, які б підтверджували виникнення між [PERSON] та [PERSON] боргових зобов`язань після ухвалення Дніпровським апеляційним судом постанови від 17 січня 2024 року. Право на судовий захист не є абсолютним і не може використовуватися для зловживання процесуальними правами шляхом багаторазового ініціювання тотожних спорів всупереч судовим рішенням, що набрали законної сили. Оскільки факт відсутності боргового зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] щодо спірної суми коштів вже встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо судових витрат суд дійшов до наступного висновку. Оскільки оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України то з відповідача не підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed