Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

До Холодногірського районного суду м. Харкова із Харківського районного суду Харківської області надійшла вказана позовна заява для розгляду за підсудністю, в якій позивач просила стягнути з відповідача частину понесених нею витрат на житлово-комунальні послуги за адресою [ADDRESS] , співвласником якої є відповідач, з урахуванням витрат виконавчого провадження та виконавчого збору, а саме в розмірі 21 655.66 грн. В обгрунтування позову зазначено що позивач та відповідач є співвласниками квартири [ADDRESS] . Особові рахунки між співвласниками не поділені. Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 21.12.2023 №642/5524/23 задоволено позов КП «ХТМ» та стягнуто із [PERSON] заборгованість за опалення та гарячу воду за період з 01.02.2016 по 31.01.2022 в сумі 36 224.48 грн., та судовий збір в розмірі 2684 грн. 2503.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області відкрито виконавче провадження №77610060 з примусового виконання виконавчого листа №642/5524/23. В ході виконавчого провадження проведено примусове стягнення в розмірі 43 311.33 грн., з яких заборгованість за рішенням суду перед КП «ХТМ» в розмірі 38 908.48 грн. та витрати виконавчого провадження 4402.85 грн. 23.05.2025 приватним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із повним виконанням виконавчого листа. Враховуючи, що відповідач є співвласником квартири, позивач вважає, що з нього підлягає стягненню половина розміру заборгованості та витрат виконавчого провадження, а саме в розмірі 21 655.66 грн. Ухвалою суду від 08.10.2025 позовну заяву прийнято до свого провадження та справу відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу 15-денний строк з дня отримання копії цієї ухвали та копії позову з додатками на подання відзиву на позов. 29.10.2025 відповідач надав відзив на позов, згідно якого він проти позовних вимог заперечує з наступних підстав. Відповідач вказав, що ним сплачуються комунальні послуги за утримання спільної квартири, на відміну від позивача, яка взагалі їх не сплачує, будучи також співвласницею. Вказав, що матеріали не справи не містять жодного доказу про сплату позивачем хоч якихось комунальних послуг, окрім суми примусового стягнення з неї заборгованості. Також відповідач зазначив, що не всі квитанції у нього збереглись, однак, на підтвердження сплати ним комунальних послуг, зокрема, КП «ХТМ», він надав до відзиву наявні в нього копії квитанцій, виписку з банківського рахунку та роздруківку надходжень до КП «ХТМ» сум за комунальні послуги. Однак, позивач в своїх позовних вимогах не враховує сплату ним комунальних послуг. Крім того, відповідач зазначив, що він не був стороною у справі №642/5524/23, в якій судом винесено заочне рішення, а тому був позбавлений можливості заявити про позовну давність, враховуючи заявлений КП «ХТМ» період заборгованості з 01.02.2016 по 31.01.2022. Тому він не вважає, що повинен сплачувати боргові зобов`язання, які виходять за межі позовної давності, що не було оспорено відповідачем [PERSON] при розгляді цивільної справи про стягнення заборгованості. Також відповідач вважає, що відсутні підстави для стягнення з нього витрат виконавчого провадження, оскільки підставою відкриття виконавчого провадження було саме не виконання боржником [PERSON] заочного рішення суду від 21.12.2023 №642/5524/23. 03.11.2025 позивачем подано відповідь на відзив, в прийнятті якої суд відмовив ухвалою від 11.11.2025, у зв`язку з порушенням позивачем порядку її подання. 14.11.2025 позивачем подано додаткові письмові пояснення та докази, відповідно до яких позивач вказала, що квартирою за адресою [ADDRESS] , вона фактично не користується з 2013 року, оскільки відповідачем чиняться перешкоди їй в користуванні спільним майном. Також позивач просила врахувати докази її фактичного проживання за іншою адресою [ADDRESS] . Клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з їх повідомленням, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України, до суду не надходило. У зв`язку з розглядом справи без виклику сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що квартира за адресою [ADDRESS] , на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.09.2025. Із вказаної довідки вбачається, що право спільної часткової власності (1/2) зареєстровано за [PERSON] - 26.12.2016, та за [PERSON] - 10.02.2009. Заочним рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 21.12.2023 №642/5524/23 задоволено позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, та стягнуто з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за опалення та гарячого водопостачання за адресою [ADDRESS] , за період з 01.02.2016 по 31.01.2022 у сумі 36 224,48 грн., та 2684 грн. судового збору. 25.03.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської обл. відкрито виконавче провадження №77610060 з примусового виконання виконавчого листа №642/5524/23. Постановами приватного виконавця від 25.03.2025 визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження 300 грн., постановлено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця 3890.85 грн., а також визначено розмір додаткових витрат виконавчого провадження - 212 грн. 25.03.2025 виконавче провадження №77610060 з примусового виконання виконавчого листа №642/5524/23 закінчено, у зв`язку із виконанням вимог виконавчого листа в повному обсязі. Відповідно до виписки з АТ КБ «Приватбанк» з картки позивача [PERSON] , 25.03.2025 з її рахунку стягнуто 43 311.33 грн. відповідно до виконавчого провадження. З наданих до суду відповідачем доказів судом встановлено наступне. Так, відповідно до Довідки з АТ КБ «Приватбанк» від 22.10.2025, ця довідка видана про те, що [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , здійснив наступні платежі, згідно з додатком №1. З Додатку №1 вбачається, що відповідачем [PERSON] здійснювали оплати послуг КП «ХТМ» через банк АТ КБ "Приватбанк", зокрема, в спірний період 14.01.2019, 28.02.2019, 15.04.2019. Також відповідачем надано копії квитанцій про сплату комунальних послуг, в тому числі, послуг КП «ХТМ» від 08.08.2017, від 11.07.2017, від 08.06.2017, 10.05.2017, 09.03.2017, 08.02.2016, 10.12.2016. Згідно з ч. ч. 1, 3, 4 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Відповідно до статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пунктів 5, 6, 13 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; споживач житлово-комунальних послуг (далі споживач) - індивідуальний або колективний споживач. Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно зі ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном. У постановах Верховного Суду від 2 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц та від 25 червня 2020 року у справі 520/16591/16-ц сформульована правова позиція про те, що обов`язок по утриманню майна, включаючи обов`язок по сплаті житлово-комунальних послуг, покладається законом на відповідача як на власника частини квартири незалежно від факту його реєстрації чи проживання у житловому приміщенні. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. А боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Верховний Суд роз`яснив, що тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги). Суд вказав, що якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 статті 544 ЦК України). Згідно з ч.ч.3,4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 78 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 2 ст. 79 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст 84 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. При вирішенні даного спору суд враховує те, що співвласники зобов`язані утримувати належне їм майно, незалежно від факту їхнього фактичного проживання або реєстрації в житлі, де виник борг, а тому суд не бере до уваги посилання позивача на те, що вона фактично не проживає за адресою виникнення боргу з 2013 року та фактично проживає в м. Златопіль (кол.Первомайський) Харківської обл. Крім того, суд враховує, що відповідачем періодично здійснювалась сплата комунальних послуг КП «ХТМ», про що ним надані відповідні копії квитанцій та виписка з банківського рахунку, тоді як позивач, всупереч своєму процесуальному обов`язку, не надала суду жодних доказів про сплату комунальних послуг самостійно та добровільно, до моменту примусового виконання заочного рішення суду. Одночасно, з поданих позивачем доказів не вбачається, чи входили кошти, які вносились відповідачем на сплату комунальних послуг КП «ХТМ», до загального розміру заборгованості в сумі 36 224,48 грн. за період з 01.02.2016 по 31.01.2022. При цьому, вказані платежі вносились відповідачем [PERSON] з розрахунку тарифу на двох осіб. Позивач, всупереч своєму процесуальному обов`язку, не надала суду копії розрахунку заборгованості КП «ХТМ», на підставі якого ухвалено заочне рішення, для встановлення надходження коштів, внесених відповідачем, до загальної суми боргу, а також позивачем не заявлялось клопотання про витребування судом таких доказів з матеріалів цивільної справи №642/5524/23. Самостійне збирання судом доказів не допускається. А тому за відсутності таких доказів, стягнення з відповідача половини коштів, стягнутих з позивача в примусовому порядку, може привести до непропорційного та подвійного стягнення з відповідача боргу за комунальні послуги, що недопустимо. Також суд зазначає, що відповідно до заочного рішення суду від 21.12.2023 №642/5524/23, особовий рахунок № [NUMBER] за послуги КП «ХТМ» за адресою [ADDRESS] , відкритий на ім`я позивача [PERSON] [PERSON] , в свою чергу, в позовній заяві зазначає, що особові рахунки між співвласниками не поділені, однак доказів вказаному суду не надає. Позивачем не наведено жодного доводу на спростування заперечень відповідача у відзиві на позовну заяву. Окрім цього, суд бере до уваги, що стягнення заборгованості з [PERSON] відбулось на підставі заочного рішення суду, відповідач [PERSON] не був відповідачем у справі та був позбавлений можливості як надавати свої заперечення, так і заявити про застосування позовної давності, враховуючи, що вона застосовується лише за заявою відповідача у справі (ч.3 ст. 267 ЦК України). [PERSON] не скористалась своїм правом на подання до суду заяви про перегляд заочного рішення суду та про поворот виконання рішення суду (за наявності для цього підстав), а тому відповідач [PERSON] не повинен нести тягар зобов`язання, який виник у зв`язку із не здійсненням [PERSON] своїх процесуальних прав та обов`язків під час розгляду судом позовної заяви №642/5524/23 за позовом КП «ХТМ» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, витрати позивача зі сплати судового збору залишаються за нею.

Outcome: dismissed