Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

У серпі 2024 року [PERSON] через свого представника адвоката Новіцьку Іванну Леонідівну звернувся до Києво-Святошинський районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.05.2024 [PERSON] за договором дарування передав безоплатно належну йому на праві приватної спільної часткової власності частку квартири [ADDRESS] , своїй дружині [PERSON] . [PERSON] вважає цей договір фіктивним і таким, що повинен бути визнаний судом недійсним. [PERSON] зазначає, що не мав наміру відчужувати свою частку у розмірі квартири дружині [PERSON] , оскільки укладення Договору були вимушеними обставинами та пов`язаними з набрання чинності Закону № 3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку». [PERSON] вказує, що не бажав дотримуватись вимог та норм чинного законодавства про оборону та мобілізацію, внаслідок чого за порушення вищевказаного законодавства можливо був би притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу (від 17 000 до 25 000 тис грн.) та подальшої конфіскації майна. [PERSON] зазначає, що з метою збереження нерухомого майна в сім`ї, ним спільно з відповідачем було прийнято рішення щодо укладення фіктивного правочину з метою недопущення стягнення частки майна [PERSON] в дохід Держави. При цьому, [PERSON] зазначає, що у нього не було жодного наміру дарувати частку квартири [PERSON] , оскільки це його єдине житло, в якому він проживав разом з сім`єю. Як стверджує [PERSON] , [PERSON] свідомо схилила його до укладення фіктивного правочину з метою отримати частку квартири всупереч його волі шляхом обману. Зловживаючи його абсолютною довірою, дружина переконала подарувати їй частку квартири, а після отримання дарунка кардинально змінила своє ставлення до нього почала провокувати на сварки та виражати неповагу та зверхність. [PERSON] виїхала з квартири та погрожує виселити позивача. Отже, [PERSON] вважає укладений ним договір дарування квартири фіктивним, таким що не відповідав його волевиявленню та вчинений всупереч його волі шляхом обману з боку [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.10.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07.10.2025 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартири [ADDRESS] . 22.11.2025 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області від представника відповідача адвоката Часової Анастасії Романівни надійшов відзив на позовну заяву у якому вона проти задоволення позовних вимог заперечувала та зазначила, що відповідач отримала в подарунок від свого чоловіка [PERSON] частку квартири [ADDRESS] . Дана квартира була придбана подружжям за спільні кошти та використовувалась для проживання сім`ї. Навесні 2024 року [PERSON] повідомив [PERSON] про бажання розпорядитись своєю часткою в квартирі на її користь. Як вважала відповідачка, її чоловік таким чином хотів покращити їх сімейні стосунки та запевнити її у намірі зберегти сім`ю. Окрім того, намір подарувати їй належну йому квартири, позивач також пояснив їй тим, що зараз в країні йде війна, він військовозобов`язаний і тому у разі його призову по мобілізації та участі в бойових діях, він буде впевнений, що квартира повністю залишиться у розпорядженні сім`ї. Для укладення договору дарування, вони спільно з чоловіком звернулись до приватного нотаріуса Кондратенко Ю.В., яка докладно пояснила процедуру укладення договору дарування частки в квартирі та наслідки укладення цієї угоди. Після укладення договору дарування, відповідачка дарунок прийняла, про що свідчить наявність у неї примірника Договору та реєстрація за нею права власності на це майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією Витягу з реєстру. Про прийняття відповідачем подарунка, окрім іншого, свідчить той факт, що вона сплачувала комунальні послуги та послуги з обслуговування квартири за травень, червень 2024 року, що підтверджується копіями квитанцій. Після вимушеного переїзду з квартири, послуги сплачує Позивач, який насьогодні одноособово в ній проживає. Зазначила, що за період шлюбу відносини між подружжям [PERSON] складались по різному. У квітні 2021 року за ініціативою [PERSON] Голосіївським районним судом м.Києва розглядалась справа про розірвання шлюбу між ним та [PERSON] (справа № 752/10353/21), яка була закрита у зв`язку з залишенням без розгляду позовної заяви позивачем. Тобто, подружжя на той час примирилось. На початку 2022 року відносини між подружжям знову погіршились по причині початку повномасштабного вторгнення та тривожності позивача, внаслідок якої він почав випивати. На цьому грунті у подружжя все частіше почали виникати сварки та непорозуміння. Відносини покращувались, коли чоловік не зловживав алкоголем. Саме тому пропозиція позивача щодо укладення Договору дарування частини квартири були розцінені відповідачем, як знак примирення та закриття усіх минулих питань щодо розірвання шлюбу та непорозумінь, з метою поліпшення та покращення сімейних відносин між сторонами. На сьогодні [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, але тимчасово проживають окремо. 29.06.2024 між подружжям виникла сварка. Відповідач зустрілась з позивачем поблизу місця проживання, чоловік був на підпитку, влаштував сварку, тягав її за волосся, намагався вдарити, тому [PERSON] викликала поліцію. Ця сварка була остатньою краплею, оскільки відповідач зазнала психологічного та фізичного насильства з боку чоловіка. Дані обставини підтверджуються Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.09.2024, якою [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 73-2 КУпАП, справа № 369/11708/24 яка набрала законної сили. Також зазначила, що в данній справі під час надання пояснень [PERSON] зазначив, що саме він був ініціатором переоформлення частки у квартирі. 06.11.2024 представник позивача [PERSON] подала до суду відповідь на відзив у якій зазначила, що позивач не мав наміру дарувати частину квартири дружині, так як не його єдине місце проживання, що підтверджується письмовими доказами, а саме Довідкою Національного університету біоресурсів і природокористування України, в якій вказано, що за місцем реєстрації позивач не поселявся та не проживає. Також зазначила, що у разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, то не можна розцінювати державну рестрацію як передання майна, що підтверджено актуальною судовою практикою. Зокрема, в Постанові КГС ВС від 24 січня 2020 року № 910/10987/18, встановлено, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлюе ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Зі сторони позивача був намір укласти фіктивний договір та він не мав жодних намірів передати споїй дружині у власність частину спірної квартири і робив виключно все «про людське охо». Позивач на момент укладення договору вважав, що аналогічний умисел наявний і в його дружини - відповідачки. Проте, як виявилось, відповідачка ввела в оману позивача та нагнітаючи обстановку щодо мобілізації чоловіків, схилила його до укладення даного правочину всупереч його реальної волі. Надання до суду Постанови від 19 вересня 2024 року, яка не набрала законної сили не вказує на факт насилля, так як рішення не набрало законної сили, але в даному рішенні суду суд чітко фіксує пояснення позивача, який вказує, що відносини погіршилися саме через дарування частки квартири та вказує, що його мотивом при укладенні договору було побоювання штрафних санкцій під час воєнного стану. Розуміючи, що його відповідачка обманула, це проявилось на їх взаємовідносинах так як у членів подружжя були різні мотиви, зниклв довіра, зі сторони позивача. 27.12.2024 року від представника відповідача адвоката Часової А.Р. надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме довідку про доходи [PERSON] у період з 01.01.2023 року по 30.11.2024 року. 16.01.2025 року від представника позивача адвоката Новіцької І.Л. надійшло клопотання про виклик свідка у судове засідання, [PERSON] , яка може підтвердити наміри позивача щодо відчуження спірної квартири. 07.07.2025 року від представника відповідача адвоката Часової А.Р. надійшло клопотання про поновлення строків та долучення доказів до матеріалів справи Постанову Київського апеляційного суду по справі № 369/11708/24. Під час судового розгляду позивач [PERSON] та його представники адвокат Новіцька А.І. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Представник позивача додатково надала пояснення, що укладений договорів дарування частки квартири є фіктивним та таким, що укладений під впливом обману, також вказала, що квартира частину якої позивач подарував відповідачу є його єдиним житлом і він немав наміру дарувати частку квартири та робив все «заддля ока». Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Часова А.Р. проти позову заперечили з підстав, які виклали у відзиві на позовну заяву і просили відмовити у задоволенні позову. Представник відповідач Часова А.Р. додатково пояснила, що позовні вимоги [PERSON] надуманими та необґрунтованими, а обставини, на які посилається позивач, як на підставу позову такими, що не підтверджуються наявними у справі доказами. Зазначила, що поданий позов є нічим іншим, як намагання позбавити відповідача права власності на належне їй нерухоме майно. В свою чергу відповідач майно в дарунок прийняла, сплачувала комунальні послуги та послуги з обслуговування квартири за травень, червень 2024 року. Також вказала, що під час розгляду справи № 369/11708/24 позивач надав пояснення, що саме він був ініціатором переоформлення частки у квартирі. 10.12.2025 року суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, проголошення якого відклав на 18.12.2025. 10.12.2025 року представник відповідача подала клпотання про стягнення коштів за надання правничої допомоги, згідно якої просила суд стягнути з позивача на користь відповідача 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження судових витрат у справі № 369/14358/24 на правничу допомогу надано копію договору про надання правничої допомоги № 02 від 23.10.2024 року, копію Акту виконаних робіт від 05.11.2025 року, копію платіжного доручення 2.390000563.1. Заслухавши пояснення позивача та його представників, пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке. 21.05.2024 [PERSON] за договором дарування передав безоплатно належну йому на праві приватної спільної часткової власності частку квартири [ADDRESS] , своїй дружині [PERSON] , договір посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Кондратенко Ю.В. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за [PERSON] 21.05.2024. Згідно з платіжними інструкціями №№ 9342-9339-4112-5270, 9342-9336-1805-7095, 9342-9334-1431-7413, 9342-9331-6688-5115, 9342-9331-6593-2838, 9342-9331-6360-36309346-0578-6814-6541, 9346-0578-0962-8261, 9346-0586-6978-9784, 9346-0587-8928-8255, 9346-0587-8506-9391, 9346-0587-8150-1029 з травня по червень 2024 року [PERSON] сплачувала комунальні послуги [ADDRESS] . Відповідно до Постанови Києво-Святошинського районного суду Києвської області від 19 вересня 2024 року справа №369/11708/24, [PERSON] надав пояснення, в яких зазначив, що «він був ініціатором переоформлення частки вартири», Київський апеляційний суду Постановив залишити вищевказану Постанову без змін. Допитана під час судового розгляду свідок [PERSON] надала суду показання про те, що перебувала у дружніх відносинах з сторонами, але неразі має неприязні видносини з [PERSON] , також повідомила, що володіє інформацією про дарування частки квартири зі слів [PERSON] , про яку останній повідомив після укладання правочину, зазначила, що особисто не була учасником розмови щодо укладення договору дарування між сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства. Статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини 1 та 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частини 1 та 2 статті 234 Цивільного Кодексу України).. Статтею 717 Цивільного Кодексу України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Так, договір дарування направлений на безповоротне припинення права власності у дарувальника і виникнення права власності у обдаровуваної особи, при цьому, обдаровуваний набуває право на майно,якого раніше у нього не було. Дарувальник повинен бути власником майна, що відчужується. Договір дарування є одностороннім. З його укладенням у сторін, як правило, не виникають взаємні або односторонні обов`язки. Щодо прав, то їх набуває лише обдаровуваний у вигляді повноважень власника стосовно прийнятого майна. Договір дарування завжди є безоплатним, тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої особи зустрічних дій майнового або немайнового характеру. Це характеризує дарування як договір, що не передбачає яких-небудь зустрічних дій майнового або немайнового характеру. Згідно ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. У відповідності до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Велика палата Верховного суду в постанові від 03.07.2019 року, що винесена у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), зазначила наступне: «Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників: свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.». Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.». Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Стаття 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності за положеннями ст. 321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності. Тобто, [PERSON] мав право вільно розпоряджатися своїм майном як власник, згідно ст.ст. 317, 319 ЦК України. В свою чергу позивач жодним належним та допустимим доказом не довів той факт, що укладений між позивачем та відповідачем договорів дарування частки квартири є фіктивним та таким, що укладений під впливом обману. Частинами 3 та 4 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Ухвалою суду від 07.10.2025 року у даній справі було застосовано захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову суд скасовує заходи забезпечення позову. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. Витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. Крім того, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved