Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

У серпні 2024 року прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Луганської обласної державної адміністрації до [PERSON] у якому просив стягнути з відповідача шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника у сумі 1317054 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказами директора Департаменту агропромислового розвитку Хлякіна С.А. від 15.11.2019 затверджено негативний висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державного службовця [PERSON] та звільнено [PERSON] з посади начальника відділу землеробства, інженерно-технічної роботи та охорони праці управління розвитку агропромислового виробництва внаслідок отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання. Обидва накази видані відповідачем. Судовим рішенням суду касаційної інстанції від 18.05.2023 у справі №360/5292/19 зазначені накази скасовано, [PERSON] поновлено на посаді. Постановою суду апеляційної інстанції\~ від 30.11.2023 у справі №360/5292/19 стягнуто з Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 16.11.2019 по 18.05.2023 у сумі 1079552,46 грн. У зв`язку з поновленням на посаді та виплатою незаконно звільненому [PERSON] середнього заробітку інтересам держави в особі Луганської обласної державної адміністрації завдано матеріальну шкоду, яка має бути відшкодовано в порядку регресу [PERSON] відповідно до положень ст.ст.134, 237 КЗпП України. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.08.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. 15.10.2024 через підсистему «Електронний суд» відповідач, в інтересах якого діє представник адвокат Слєсарєв І.Е. подав відзив у якому просить у позові відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що державний службовець [PERSON] був звільнений у зв`язку із отриманням ним негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності. Законодавством, яке регулює питання проведення оцінювання службової діяльності встановлено, що саме безпосередній керівник визначає завдання і ключові показники такому державному службовцю, а також виставляє оцінки/бали та зазначає аргументування/обґрунтування оцінки. Відповідач не був безпосереднім керівником державного службовця [PERSON] оскільки його безпосереднім керівником була [PERSON] , яка займала посаду заступника директора Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації. Саме [PERSON] визначала [PERSON] завдання і ключові показники, контролювала їх виконання, виставляла оцінки після проведення оціночної бесіди та зазначала аргументування/обґрунтування такої оцінки. Верховним Судом при винесенні постанови у справі №360/5292/19 не встановлено жодної вини [PERSON] в незаконному звільненні [PERSON] . Підставою для задоволення позову [PERSON] стало порушення процедури виставлення оцінки, а скасування наказу про звільнення [PERSON] є похідним внаслідок встановлення протиправності висновку щодо результатів оцінювання службової діяльності.\~ При цьому відповідачем не здійснювалося оцінювання результатів службової діяльності [PERSON] . Крім того, в матеріалах справи відсутні результати службового розслідування, яким би була встановлена вина відповідача в незаконному звільненні [PERSON] . У відповідача не було можливості залишити на державній службі [PERSON] , який отримав негативну оцінку за результатами оцінювання його службової діяльності безпосереднім керівником. 21.10.2024 позивач подав відповідь на відзив, у якій висловив незгоду з доводами відповідача, наведеними у відзиві. Зазначив, що оцінювання результатів службової діяльності здійснюється безпосереднім керівником державного службовця та керівником самостійного структурного підрозділу. Відповідач [PERSON] одночасно має статус керівника структурного підрозділу та суб`єкта призначення.\~ Про вину [PERSON] у незаконному звільненні свідчить факт визнання протиправним і скасування наказу про звільнення. 25.10.2024 представником позивача подано заперечення, у яких висловлено незгоду з доводами прокурора, наведеними у відповіді на відзив. Зазначив, що бали та їх обґрунтування під час оцінювання виставляє виключно безпосередній керівник. Керівник структурного підрозділу лише бере участь у співбесіді та спільно з безпосереднім керівником виставляє оцінку державному службовцю на підставі балів, які були виставлені державному службовцю особисто безпосереднім керівником. Виставлення балів [PERSON] не здійснювалось відповідачем, і це не відносилось до його функцій. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.12.2024 зазначену справу передано на розгляд за підсудністю до Самарівського (Новомосковського) міськрайонного суду Дніпропетровської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи визначено суддю Оладенко О.С. Ухвалою судді від 09.01.2025 справу прийнято до провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 19.02.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник позивача - Луганської обласної державної адміністрації Геращенко О.І. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат Слєсарєв І.Е. у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та запереченнях. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши надані докази, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Розпорядженням голови Луганської обласної державної адміністрації №794-к від 23.11.20218 відповідача [PERSON] у порядку просування по службі призначено на посаду директора Департаменту агропромислового розвитку облдержадміністрації\~ як такого, що має спеціальні знання та досвід зі збереженням шостого рангу державного службовця (т.1 а.с.28). Наказом №53 від 15.11.2019 директора Департаменту агропромислового розвитку облдержадміністрації затверджено висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, яким, зокрема, визначено негативну оцінку начальнику відділу землеробства, інженерно - технічної роботи та охорони праці управління розвитку агропромислового виробництва\~ Дрючину А.В. (т.1 а.с.29-30). Наказом директора Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації Хлякіна С.А. від 15.11.2019 року № 25-к [PERSON] звільнено з посади начальника відділу землеробства, інженерно - технічної роботи та охорони праці управління розвитку агропромислового виробництва на підставі п. 3 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» внаслідок отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності 12.11.2019 року (т.1 а.с.27). [PERSON] звернувся до суду з позовом до Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації в якому просив визнати протиправним та скасувати висновок щодо негативного оцінювання його результатів службової діяльності як державного службовця Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації, затвердженого наказом директора Департаменту агропромислового розвитку [PERSON] від 15.11.2019 року № 53; визнати протиправним та скасувати наказ директора Департаменту агропромислового розвитку [PERSON] від 15.11.2019 року № 25-к «Про звільнення [PERSON] »; поновити його на посаді начальника відділу землеробства, інженерно-технічної роботи та охорони праці управління розвитку агропромислового виробництва Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації з 16 листопада 2019 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 листопада 2019 року по день ухвалення судового рішення з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду\~ у справі № 360/5292/19 від 11.08.2020р., залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2020р., у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 18.05.2023р. рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації, затверджений наказом Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації від 15 листопада 2019 року №53, у частині, що стосується [PERSON] . Визнано протиправним і скасовано наказ Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації від 15 листопада 2019 року №25-к «Про звільнення [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу землеробства, інженерно-технічної роботи та охорони праці Управління розвитку агропромислового виробництва Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації з 16 листопада 2019 року. Справу №360/5292/19 у частині позовних вимог про стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу направити на новий розгляд до Луганського окружного адміністративного суду. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2023 р. у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 листопада 2019 року по день ухвалення судового рішення з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів відмовлено. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року стягнуто з Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 00734185) - на користь [PERSON] - середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період 16 листопада 2019 року по 18 травня 2023 року в сумі 1079552,46 грн. з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Луганським окружним адміністративним судом видано 07.12.2023 виконавчий лист у справі № 360/5292/19 від 30.11.2023 про стягнення з Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 1 079 552,46 гривень (т.1 а.с.17,18). На підставі зазначеного виконавчого листа 31.01.2024 Головним управлінням Державної казначейської служби проведено безспірне списання коштів з рахунку Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації у сумі 1 079 552,46 грн (у тому числі податки та збори в сумі 210 512,73 грн) (т.1 а.с.39). З суми 1 079 552,46 грн, яка визначена рішенням суду, Департаментом агропромислового розвитку сплачено додатково грошову суму 237 501,54 грн єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 22 %, (т.1 а.с.40-42). На підставі розпорядження голови обласної державної адміністрації №2-а від 12.02.2024 порушено дисциплінарне провадження стосовно директора Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації [PERSON] та утворено дисциплінарну комісію (т.1 а.с.49). У преамбулі розпорядження як підставу порушення дисциплінарного провадження зазначено вчинення дисциплінарного проступку, що полягав у прийнятті державним службовцем необґрунтованого рішення - наказу від 15.11.219 про звільнення [PERSON] , що спричинило заподіяння шкоди державі. 22.03.2024 дисциплінарно комісією складено подання за результатами розгляду дисциплінарної справи стосовно [PERSON] у якому зазначено, що з дати видання наказу від 15.11.2019 про звільнення [PERSON] , який у подальшому було визнано протиправним, минуло більше трьох років, притягнення [PERSON] за видання наказу вже неможливе. Комісія дійшла висновку про неможливість застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] у зв`язку зі спливом строку притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності та про наявність підстав для закриття дисциплінарного провадження стосовно [PERSON] відповідно до частини третьої статті 77 Закону України "Про державну службу" (т.1 а.с.51). 20.03.2024 на адресу директора Департаменту агропромислового розвитку Луганської обласної державної адміністрації [PERSON] направлено пропозицію про добровільне відшкодування шкоди державним службовцем у порядку статті 82 Закону України "Про державну службу" (т.1 а.с.21). Відповідачем [PERSON] надано письмову відповідь на пропозицію, у якій відповідач посилається на безпідставність заявлених до нього вимог про відшкодування шкоди (т.1 а.с.20). Спірні правовідносини у даній справі виникли з приводу незаконного звільнення працівника Луганської обласної державної адміністрації, його подальшого поновлення на посаді та стосуються шкоди, яку поніс державний орган, внаслідок витрачання з бюджету коштів на виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та яку він в подальшому має на меті стягнути з винної у незаконному звільненні посадової особи, в порядку регресу. Позивач, звертаючись із позовною заявою вважав, що до таких правовідносин повинні застосовуватись норми КЗпП України, відповідно до яких обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної установі, у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу та середнього заробітку, покладається на службову особу, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону. При цьому, відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, на підставі пункту 8 частини першоїстатті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Таким чином, службова особа, яка видала наказ (розпорядження) про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконними та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Суд вважає, що обставини, встановлені під час розгляду адміністративної справи № 360/5292/19 є преюдиційними для даної справи. Факт незаконного звільнення працівника встановлений судами й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників. Проте, аналіз змісту судових рішень, прийнятих у справі № 360/5292/19 свідчить, що під час розгляду цієї справи [PERSON] не був її учасником, а також, що судами не встановлено, що в його діях був умисел на незаконне звільнення [PERSON] . Суд вважає, що в разі, коли поновлено на посаді державного службовця, повинні застосовуватися норми спеціального законодавства, щодо відшкодування заподіяної органу шкоди в порядку регресу, а саме норми статті 80 Закону України «Про державну службу». Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначенням правового статусу державного службовця регулюються Законом України «Про державну службу» (стаття 3 Закону України «Про державну службу»). За змістом частин першої, третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Законом України «Про державну службу» врегульовано також питання матеріальної відповідальності державних службовців, зокрема визначено основи матеріальної відповідальності державних службовців, обов`язок відшкодування шкоди та порядок її відшкодування, у тому числі в порядку регресу (статті 80-82 Закону України «Про державну службу»). Матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави (частина перша статті 80 Закону України «Про державну службу»). Відповідно до ст.49 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" посадові особи місцевих державних адміністрацій несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Матеріальна шкода, завдана незаконними рішеннями голів місцевих державних адміністрацій, наказами керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, діями чи бездіяльністю посадових осіб місцевих державних адміністрацій при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Держава має право зворотної вимоги (регресу) до посадової особи місцевої державної адміністрації, яка заподіяла шкоду, у розмірах і порядку, визначених законодавством. Відповідно до ст. 80 Закону України «Про державну службу» матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців підчас здійснення ними своїх повноважень,відшкодовується за рахунок держави.\~ Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до: 1) державного службовця, який заподіяв шкоду; 2) посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. У разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальністьтільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю. Оскільки порядок відшкодування шкоди в порядку регресу, завданої державними службовцями, закріплено у спеціальному нормативно-правовому акті - Законі України «Про державну службу», пріоритетним у застосуванні до спірних правовідносин є спеціальний нормативний акт. Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» кошти, виплачені за рішенням суду про стягнення коштів згідно з цим Законом, вважаються збитками державного бюджету. Посадова, службова особа державного органу, державного підприємства або юридичної особи, дії якої призвели до збитків державного бюджету, несе відповідальність згідно із законом. Орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, звертається до суду з позовами про відшкодування збитків, завданих державному бюджету. Державні органи після виконання рішень суду про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету, у випадках, визначених цим Законом, проводять службове розслідування щодо причетних посадових, службових осіб таких органів, якщо рішенням суду не встановлено складу кримінального правопорушення в діях зазначених осіб. Після виконання рішень суду, відповідно до цього Закону, за поданням органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, державний орган, до сфери управління якого належить державне підприємство, забезпечує проведення службового розслідування щодо службових осіб державного підприємства, дії яких призвели до збитків державного бюджету, якщо рішенням суду в діях зазначених осіб не встановлено складу кримінального правопорушення. Подібні за змістом положення містяться в підпункті 2, 9, 10 пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України. Таким чином, згідно з положеннями спеціального закону стягнення з державного службовця (посадової особи) матеріальної шкоди за незаконне звільнення іншого працівника в порядку регресу можливо за умови умисного вчинення такого проступку. Згідно з вимогами закону, проведення службового розслідування є обов`язковим, якщо рішенням суду не встановлено складу кримінального правопорушення в діях посадової, службової особи державного органу, дії якої призвели до збитків державного бюджету. Отже, підтвердження умисної форми вини державного службовця має здійснюватися на підставі результатів службового розслідування. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України з авданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Дисциплінарна комісія за результатами службового розслідування не установила умисну вину відповідача у звільненні працівника; зазначила про закінчення строків притягнення до дисциплінарної відповідальності та про наявність підстав для закриття дисциплінарного провадження стосовно [PERSON] відповідно до частини третьої статті 77 Закону України "Про державну службу", якою встановлено, що\~ якщо під час розгляду дисциплінарної справи у діях державного службовця не виявлено дисциплінарного проступку, суб`єкт призначення приймає рішення про закриття дисциплінарного провадження стосовно державного службовця, яке оформляється наказом (розпорядженням). Дослідивши зібрані по справі докази, надавши їм належну оцінку, суд дійшов висновку, що умисел в діях відповідача, пов`язаних із звільненням працівника [PERSON] , яке в подальшому визнано незаконним, не встановлений у передбаченому законом порядку, зокрема, під час проведеного службового розслідування. Також відсутній обвинувальний вирок з цього питання. У матеріалах справи відсутні будь які належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність умислу в діях [PERSON] при прийнятті, у подальшому скасованого наказу про звільнення [PERSON] , тобто матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач, приймаючи наказ про звільнення [PERSON] , діяв умисно. Більше того, [PERSON] не був залучений до участі у справі №360/5292/19 за позовом [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, а судами не встановлено, що в його діях був умисел на незаконне звільнення працівника. Посилання прокурора з того приводу, що неправомірність дій відповідача випливає зі змісту судових рішень в адміністративній справі №360/5292/19 є неприйнятними, оскільки предметом таких судових справ не була оцінка службової поведінки саме [PERSON] і вищенаведені норми матеріального закону прямо вимагають у випадку завдання збитків державному бюджету проведення окремої спеціальної процедурної (службової) перевірки щодо дій посадових осіб державної служби, на предмет їх правомірності та законності. Враховуючи наведене, суд приходить висновку, що умисел в діях відповідача, пов`язаних із звільненням працівника, яке у подальшому визнано незаконними, не встановлений у передбаченому законом порядку, зокрема, під час проведеного службового розслідування, тому підстави для стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди внаслідок незаконного звільнення працівника, відсутні. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, судові витрати слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed