Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить стягнути з нього суму в розмірі 628 875 грн 98 коп, а саме: 3% річних від простроченої суми за Договором купівлі-продажу майнових прав №1Е від 06.04.2017 р. як відповідальність за ст.625 ЦК, України за невчасне виконання зобов`язання за вищевказаним Договором купівлі-продажу майнових прав №1Е від 06.04.2017 р., а також судові витрати. Позовну заяву мотивував тим, що 06.04.2017 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будмарин» та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу майнових прав №1Е, згідно якого Продавець ТОВ «Будмарин» зобов`язується передати, а покупець - [PERSON] зобов`язується прийняти у власність майнові права та сплатити їх вартість. Об`єктом майнових прав, згідно положень Договору, є квартира під будівельним номером [ADDRESS] , на території Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області (адреса на теперішній час [ADDRESS] ) на земельній ділянці з кадастровим номером №5122783200:02:001:0876. Вартість майнових прав згідно умов Договору становить 460 000 (чотириста шістдесят тисяч) гривень 00 копійок. Згідно п. 4.1 Договору вартість майнових прав Покупець (відповідач) зобов`язується сплатити Продавцю (позивачу) наступним чином: в строк до 14.04.2017 р. Покупець зобов`язується сплатити на користь Продавця суму в розмірі 46 000 (сорок шість тисяч) гривень 00 копійок. Залишок суми боргу 414 000 (чотириста чотирнадцять тисяч) гривень 00 копійок рівними частинами щомісячно протягом 8 місяців починаючи з 14.05.2017 по 14.01.2018 року включно, сплачувати рівними частинами по 51 750 (п`ятдесят одній тисячі сімсот п`ятдесят) гривень 00копійок. Згідно положень п. 4.3 Договору розрахунки за Договором здійснюються в безготівковій формі, шляхом внесення грошових коштів на розрахунковий рахунок Продавця в порядку, визначеному Договором. Розрахунки за даним договором вважаються здійсненими з моменту зарахування Ціни майнового права на поточний рахунок Продавця. Відповідно до даного договору зазначено банківський рахунок Продавця, відкритий в АО «Райффайзен Банк Аваль» (380805). Товариством з обмеженою відповідальністю «Будмарин» здійснювалося будівництво багатоквартирного односекційного двадцятиповерхового житлового будинку [ADDRESS] , на території Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області (адреса на теперішній час [ADDRESS] ). 07.11.2008 між Крижанівською сільською радою та ТОВ «Будмарин» укладений договір оренди земельної ділянки площею 11,00 га з кадастровим номером 5122783200:02:001:0876. (копія договору оренди надається, оригінал знаходиться у позивача). Рішенням Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області за №507-VII від 18.09.2017 року розглянуто заяву ТОВ «Будмарин» та внесено зміни до вищевказаного договору оренди щодо поділу даної земельної ділянки на земельну ділянку площею 10,28 га. з кадастровим номером 5122783200:02:001:2808, яка залишається в користуванні ТОВ «Будмарин» та земельну ділянку 0,720 га з кадастровим номером 5122783200:02:001:0876 яка відноситься до земель запасу комунальної власності. Після винесення вищевказаного рішення між Крижанівською сільською радою та ТОВ «Будмарин» 22.09.2017 укладено додаткову угоду до вищевказаного договору оренди з внесенням змін відповідно до рішення сесії, що підтверджується як додатковою угодою так і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №100926514 від 20.10.2017 р. Ознайомившись з документами реєстраційної справи на квартиру [ADDRESS] в електронному вигляді, позивачу стало відомо, що відповідач, не сплативши позивачу жодного платежу за Договором, на підставі вищевказаного договору та використавши підроблений акт приймання-передачі майнових прав від 27.05.2019 року, згідно якого ТОВ «Будмарин» начебто передав [PERSON] , а [PERSON] прийняв майнові права на квартиру під будівельним номером [ADDRESS] , для реєстрації речових прав на вказане майно, 30.08.2019 року зареєстрував за собою право власності на квартиру під номером [ADDRESS] , кадастровим номер земельної ділянки 5122783200:02:001:2808. після незаконного оформлення права власності на вищевказану квартиру, [PERSON] укладено договір купівлі-продажу від 18.02.2020 р. з [PERSON] , згідно якого остання прийняла у власність квартиру під номером [ADDRESS] . Вказані вище обставини змусили звернутися позивача до Біляївського районного суду Одеської області з позовом про стягнення з [PERSON] 460 000 грн. заборгованості за Договором купівлі-продажу майнових прав №1Е від 06.04.2017 р. Рішенням суду першої інстанції в справі №496/6000/21 позивачу відмовлено в задоволенні позову. Не погодившись з даним рішенням, ТОВ «БУДМАРИН» звернулося до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою на вищезгадане рішення, в якій просило рішення Біляївського районного суду Одеської області скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Постановою Одеського апеляційного суду в справі 496/6000/21 від 25.03.2025 року апеляційну скаргу ТОВ «БУДМАРИН» задоволено, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27.09.2024 року скасовано; ухвалено постанову, якою позовні вимоги ТОВ «БУДМАРИН» до [PERSON] задоволені та стягнуто з [PERSON] . На теперішній час основна заборгованість відповідача погашена ним самостійно після ухвалення Одеським апеляційним судом зазначеної постанови, що підтверджується випискою АТ КП «ПриватБанк» від 07.05.2025 року та платіжними інструкціями №55751823SB від 22.04.2025 на суму 17 250 грн., №55751829SB від 22.04.2025 на суму 60 000 грн., №55694941SB від 18.04.2025 на суму 150 000 грн., №55659787SB від 17.04.2025 на суму 150 000.00 грн., №55636054SB від 17.04.2025 на суму 100 000.00 грн. Крім того, на теперішній час існує заборгованість відповідача перед позивачем у вигляді трьох процентів річних та інфляційних нарахувань від простроченої суми за Договором купівлі-продажу майнових прав №1Е, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будмарин» та [PERSON] , основна заборгованість за яким була погашена позивачем лише починаючи з 17.04.2025 р. Розрахунок 3% річних від простроченої суми та інфляційних нарахувань з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення необхідно здійснити з розрахункового періоду з 15.04.2017 до 25.03.2025 р. включно - з суми 46 000 грн. та з розрахункового періоду з 15.05.2017 до 25.03.2025 р. включно розрахунок частинами по 51 750 грн помісячної оплати 8 періодами, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Представник позивача в судове засідання не з`явився надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Також в матеріалах справи наявні додаткові пояснення, відповідно до яких представник позивача зазначає, що представником відповідача адвокатом Гулямом У.Х. 26.08.2025 року подано до Біляївського районного суду Одеської області через особистий електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС відзив на позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмарин». Доводи, викладені у відзиві представника відповідача, обґрунтовані наступним чином. Представником відповідача у даному відзиві зазначено про те, що позивачем не доведено перед судом про не погашення відповідачем заборгованості за договором в сумі 460 000 грн. Вважаємо вищевказані доводи представника відповідача необґрунтованими з наступних підстав, а саме Постановою Одеського апеляційного суду від 25.03.2025 року по справі №496/6000/21 апеляційну скаргу позивача задоволено, скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27.09.2024 року по справі №496/6000/21, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Таким чином, суд у вищевказаній постанові дійшов висновку про невиконання [PERSON] , який є відповідачем аналогічно як в справі №496/3028/25, своїх зобов`язань за вищевказаним договором. Також в своєму відзиві представник відповідача посилається на той факт, що розрахунок заборгованості поданий позивачем здійснений із перевищенням трирічного строку позовної давності (2017-2025), з чого вбачається що сама сума заборгованості зазначена у позові є невірною та завищена у три рази, що у відповідності до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Дані зміни до ЦК України введено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30.03.2020 р., який набрав чинності 02.04.2020 р. Постановою КМУ від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» установлено з 12 березня 2020 р. на усій території України карантин. Постановою КМУ від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Також, п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 24 лютого 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України №2102-ІХ, яким затверджено Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022 року. На час подачі позовної заяви у справі №496/3028/25 воєнний стан в Україні діяв відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.01.2025 р. №26/2025 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.01.2025 р. № 4220-ІХ. Тобто, перебіг строків позовної давності, враховуючи вказані законодавчі та підзаконні нормативно-правові акти, зупинено ще з 02.04.2020 р. та відповідно до ЗУ «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» №4434-IX, яким виключено пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, відновлено лише з 04.09.2025 р., коли позовна заява вже знаходилась на розгляді суду. Посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставними та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України. Розрахунок заборгованості позивача розраховувався від дати коли були прострочені зобов`язання відповідачем за договором купівлі-продажу майнових прав № 1Е від 06.04.2017 року по кожному платежу до дня погашення основної заборгованості відповідачем, а саме 25.03.2025 р.. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про дату та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, надавши до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого встановлено, що позовні вимоги відповідач не визнає та просив відмовити в задоволенні позовної заяви з наступних підстав. Відповідач заперечував щодо позовної заяви, зазначаючи що доводи зазначені Позивачем щодо того, що Відповідачем не здійснено оплату за вказаним Договором не мають під собою жодного підґрунтя. у звіті ТОВ «Арте Аудит» про фактичні результати виконаних погоджених аудиторських процедур стосовно фінансової інформації ТОВ «Будмарин» від 15.11.2021 року зазначено, що підсумовуючи виконані аудиторські процедури відносно наданого договору № 1Е від 06.04.2017 року купівлі-продажу майнових прав, укладеного між ТОВ «Будмарин» та [PERSON] , первинних документів - банківських виписок по поточним рахункам Товариства, регістрів бухгалтерського обліку по рахункам 311, за період з 06.04.2017 року по 03.11.2021 року, можна зробити висновок, що на поточні рахунки ТОВ «Будмарин» не надходило будь-яких грошових коштів від [PERSON] . Оскільки вищезазначені процедури не є аудитом або оглядом, проведеним відповідно до Міжнародних стандартів аудиту або Міжнародних стандартів завдань з огляду (або національних стандартів чи практик), ТОВ «Арте Аудит» не висловлює впевненості стосовно стану розрахунків ТОВ «Будмарин» за договором купівлі-продажу майнових прав № 1Е від 06.04.2017 року з [PERSON] , станом на 03.11.2021 року. У висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №22-872/873 від 29.09.2022 року судово-економічної експертизи за матеріалами кримінального провадження №1202116250001367 зазначено, що проведеними дослідженнями за наданими документами, висновок аудиторського звіту від 15.11.2021 року виконаного ТОВ «Арте Аудит», щодо розрахунків та ненадходження грошових коштів від [PERSON] за договором № 1Е від 06.04.2017 року купівлі-продажу майнових прав, укладеного між ТОВ «Будмарин» та [PERSON] за період з 06.04.2017 року по 03.11.2021 року, при умові не підтвердження первинними розрахунковими документами оплату [PERSON] вартості майнових прав на квартиру, підтверджується. Тобто, висновок експертного дослідження лише підтверджує правильність звіту, за яким облікові записи в регістрах не повністю і недостовірно відображають всю інформацію. Інших питань щодо стану розрахунків перед експертом поставлено не було. Крім того, позивачем до вказаної позовної заяви доданок розрахунок 3% річних від простроченої суми та інфляційних нарахувань з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення з розрахункового періоду з 15.04.2017 до 25.03.2025 р. включно. Відповідач звертає увагу суду, що вказаний розрахунок заборгованості не може бути прийнятий до уваги судом при винесенні рішення, оскільки складений не в межах строків позовної давності у справі про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних. Правова природа нарахувань за статтею 625 ЦК України є триваючим правопорушенням, яке припиняється лише в момент повного виконання основного зобов`язання, а тому встановлений статтею 257 ЦК України строк позовної давності щодо таких нарахувань обраховується за останні три роки, які передували зверненню кредитора з позовом, якщо основне зобов`язання боржником не виконано. З чого вбачається, що розрахунок заборгованості поданий позивачем здійснений із перевищенням трирічного строку позовної давності (2017-2025), з чого вбачається що сама сума заборгованості зазначена у позові є невірною та завищена у три рази. На підставі викладеного, просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 06.04.2017 року між ТОВ «Будмарин» та [PERSON] було укладено договір № 1Е купівлі-продажу майнових прав. Пунктом 2.1.2. договору передбачено, що об`єктом майнових прав є квартира, під будівельним номером [ADDRESS] , на території Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області. Об`єктом будівництва є багатоквартирний односекційний дванадцятиповерховий житловий будинку [ADDRESS] , на території Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області, земельна ділянка з кадастровим номером 5122783200:02:001:0876 (п. 2.1.3. договору). 07.11.2008 року між Крижанівською сільською радою Комінтернівського району Одеської області (орендодавець) та ТОВ «Будмарин» (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки. Актом від 10.11.2008 року, на виконання рішення Крижанівської сільської ради від 30.09.2008 року №548-V, представником ТОВ «Інагро» Стеценко Н.О., в присутності: начальника відділу Держкомзему у Комінтернівському районі Волкодава А.В., Крижанівського сільського голови Заверюхи М.О., землекористування директора «ТОВ Будмарин» Теплицького В.Е., суміжних власників землі та землекористувачів: представника «Алькор ойл», ПП Шмоніна І.А., представника ТОВ «СВТ-ко», встановлено в натурі межі земельної ділянки загальною площею 11,00 га. забудованих земель (під проїздами, проходами та площадками), під розміщення жилого комплексу на території Крижанівської сільської ради (в межах с. Крижанівка) Комінтернівського району Одеської області, із земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, які перебувають у користуванні Чорноморської КЕЧ (колишнє військове містечко № [NUMBER] ). У додатку до акта від 10.11.2008 року, зображено встановлення меж земельної ділянки, загальною площею 11,00 га., кадастровий номер: 5122783200:02:001:0876. 06.12.2008 року було складено акт приймання-передачі земельної ділянки, відповідно до якого Крижанівська сільська рада передає, а ТОВ «Будмарин» приймає у платне користування строком на 49 років земельну ділянку під розміщення жилого комплексу, розташованої в с. Крижанівка Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, кадастровий номер: 5122783200:02:001:0876, загальною площею 11,00 га., У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем, останній звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовною заявою до відповідача про відшкодування шкоди, а саме стягнення шкоди у розмірі 460 000 грн. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27.09.2024 року в задоволенні позовної заяви ТОВ «Будмарин» було відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням позивач звернувся до Одеського апеляційного суду зі скаргою. Постановою Одеського апеляційного суду від 25.03.2025 року рішення Біляївського районного суду Одеської області було скасовано, та ухвалено нове рішення, яким позовну заяву ТОВ «Будмарін» було задоволено та стягнуто з відповідача [PERSON] шкоду у розмірі 460 000 грн. Вказані факти не заперечувались стороною позивача та відповідача. Відповідно до розрахунку суми 3% річних від простроченої суми за Договором купівлі продажу майнових прав №1Е від 06.04.2017 року, заборгованість відповідача за період з 15.04.2017 року по 25.03.2025 року складає 628 875,98 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України закріплено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є також завдання майнової (матеріальної) шкоди. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Відповідно до ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання щодо сплати коштів, підтвердженого судовим рішенням. Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27.09.2024 року, яке було скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 25.03.2025 року що набрало законної сили 25.03.2025 року, яке виконане відповідачем з 17.04.2025 року по 22.04.2025 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Разом з тим, за змістом ст.ст. 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. З огляду на те, що відповідач порушив встановлене в рішенні суду грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11.07.2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05.09.2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22.11.2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 року № 6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Отже, відповідач мав невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду, що набрало законної сили. Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання. Саме таку висловлено правову позицію щодо застосування положень ст. 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно вимог ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Про те, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову йдеться у Постанові ВСУ від 27.05.2020 року у справі № 2-879/13. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах зазначає Суд. Окрім цього Суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (п. 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18). Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Що стосується посилання відповідача на застосування строку позовної давності, оскільки позовну заяву було подано із перевищенням трирічного строку позовної давності, в даному випадку, суд зазначає, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Так на до 02.04.2020 року не збіг три річний строк позовної давності для звернення позивача до відповідача для стягнення коштів передбачених ст. 625 ЦК України. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22). Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Отже, оскільки в цій справі позовна давність щодо визнаних судами обґрунтованими позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану). За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 01 квітня 2024 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. Доводи відповідача про безпідставність нарахування позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних протягом зазначеного періоду спростовуються викладеними висновками. Вказана позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 року по справі № 903/602/24. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. За змістом ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Судом встановлено, що до позовної заяви додано копію договору про надання професійної правничої допомоги від 28.03.2025 року, укладеного між ФОП [PERSON] та ТОВ «Будмарин». Таким чином, з метою дотримання принципу справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає, що заявлена сума витрат на правову допомогу є завищеною з огляду на складність та фактичний розгляд справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц). Також Верховний Суд, здійснюючи розгляд справи №873/212/21, у якій досліджував питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що суд може зменшити розмір указаних витрат, коли відображена у відповідних доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та є неспіввісною з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Таким чином, витрати на професійну правничу допомогу у даній справі у сумі 40 000 грн. є не співмірними із складністю цієї справи, обсягом та часом послуг у суді, не відповідають критерію розумності їхнього розміру, співмірності та справедливості. Суд дійшов висновку про зменшення розміру таких витрат від попередньо заявленої суми та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень. В силу вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 947,14 грн.

Outcome: partial