Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Позивач, в особі свого представника, звернувся до суду, в якому просив: позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , відносно їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідачів аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі по 1/4 частини з усіх видів доходу, з кожного; передати [PERSON] , [INFO] органу опіки та піклування для вирішення його подальшої долі. В обгрунтування позову представник позивача вказав наступне. [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , але всупереч ст. 150 Сімейного кодексу України не виконують батьківські обов`язки по вихованню та розвитку дитини, не створюють для нього належні умови для проживання. Сторона позивача зазначає, що [PERSON] перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, але шлюбні відносини між ними були припинені до народження дитини. Через те що шлюб між [PERSON] та [PERSON] не було розірвано батьком дитини [PERSON] , [INFO] , було вказано у свідоцтві про народження [PERSON] , який перебуває на обліку у лікаря-нарколога, зловживає алкогольними та наркотичними речовинами, неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ст. 175 КУпАП, 178, 127,4-3,180 КУПАП Представник позивача вказує, що раніше сім`я потрапляла в поле зору служби в зв`язку із зловживанням [PERSON] та [PERSON] спиртними напоями та невиконанням батьківських обов`язків відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Рішенням Центрального районного суду від 04.01.2021 року [PERSON] та [PERSON] були позбавлені батьківських прав відносно доньки. 14.02.2023 року [PERSON] був поставлений на облік служби як такий, що опинився в складених життєвих обставинах. Сім`я малолітнього була взята під соціальний супровід Миколаївського міського центру соціальних служби. Протягом 2023-2025 співробітниками ЮП МРУП ГУНП України у Миколаївській області з [PERSON] неодноразово проводилася профілактична робота щодо виконання батьківських обов`язків, складалися протоколи за ч. 1 ст. 184 КУпАП, за якими неодноразово була притягнута до відповідальності, але на жаль, мати не змінила спосіб життя та ставлення до дитини. У червні 2025 року неодноразово служба отримувала скарги від сусідів щодо зловживання матір`ю дитини та її співмешканцем спиртними напоями та їх асоціальну поведінку. 05.06.2025 р. [PERSON] з`явилася до служби за запрошенням, адже під час візиту спеціалістів 04.06.2025 р. двері ніхто не відчинив. Вона була попереджена про необхідність проведення обстеження дитини у лікаря, попереджена про наслідки зловживання алкоголем та неналежне ставлення до догляду за дитиною. Сторона позивача вказую, що згідно листа ЦПМСД № 4 від 13.06.2025. на прийомі у лікаря-педіатра 09.06.2025 було встановлено, що вага дитини становить 9600 г, зріст 71, хлопчик не повзає, не ходить, не розмовляє, стоїть у опорі, матері в черговий раз надано направлення для обстеження дитини в Миколаївську обласну дитячу лікарню, але рекомендації лікаря мати не виконала, на дзвінки не відповідає, двері не відчиняє. Враховуючи, що таке ставлення матері до виконання батьківських обов`язків та спосіб життя створює загрозу життю та здоров`ю дитини 20.06.2025 року за результатами оцінки рівня безпеки дитини, малолітній [PERSON] був вилучений у матері [PERSON] та вміщений до КНП ММР «Міська дитяча лікарня № 2, де досі і перебуває. Представник позивача зазначає, що відповідачі своїх батьківських обов`язків не виконують та не здійснюють жодних дій, спрямованих на їх виконання. Будь-яких перешкод для виконання батьками своїх обов`язків не чиниться будь-якими особами чи установами. Отже, сторона позивача стверджує, що таку поведінку [PERSON] та [PERSON] можна розцінювати, як ухилення від виконання батьківських обов`язків та байдуже ставлення до долі своєї дитини, в зв`язку з чим просить позов задовольнити та позбавити [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , відносно їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.07.2025 року дану цивільну справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.07.2025 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18.09.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача - Батовська Ю.В. та представник третьої особи - Ворона Л.Г. надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, вимоги позову та висновок органу опіки підтримали в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, шляхом направлення повісток за останнім відомим місцем їх реєстрації, причини неявки до суду не повідомили, заперечень проти позову не надали. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачами відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого у Свідоцтві про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 22, вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . За інформацією ЦПМСД № 4 від 04.01.2023 від передчасних пологів 02.01.2023 р. в термін 32 тижні [PERSON] народила сина [PERSON] , який у важкому стану був переведений в відділення реанімації обласної дитячої клінічної лікарні. За інформацією лікарні [PERSON] веде асоціальний спосіб життя, вживає алкогольні напої. Друга дитина [PERSON] померла вдома від синдрому раптової смерті до року життя. Батько [PERSON] також веде асоціальний спосіб життя, знаходиться на обліку в наркологічному диспансері. Як вбачається з характеристик Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області, наданих 16.01.2023 р. №549/50-2023, 17.02.2023 р. №2512/50-2023, 19.07.2024 р. №108463-2025, [PERSON] характеризується незадовільно, зловживає спиртними напоями та наркотичними речовинами, був помічений у колі осіб, які ведуть асоціальний спосіб життя, неодноразово притягався до адміністративної відповідальності правоохоронними органами за ст.ст.175-1, 178, 127, 44-3, 180 КУпАП. [PERSON] характеризується незадовільно, схильна до вживання алкогольних напоїв, у вживання наркотичних засобів помічена не була, притягувалася до адміністративної відповідальності за ст.ст. 184 ч.1, 184 ч.2, 178 ч.1, 178 ч.2, 44-3 ч.2, 177, 175-1 ч.1 КУпАП. Згідно Акту обстеження умов Служби у справах дітей адміністрації Центрального району від 19.01.2023 року, в ході обстеження умов проживання, створених матір`ю для дитини за адресою: [ADDRESS] встановлено, що умови потребують покращення. [PERSON] притягнута до відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП, їй надано двотижневий термін для приведення житла у належний стан. Під час повторного відвідування спеціалістами служби та фахівцями Миколаївського міського центру соціальних служб 08.02.2023 р. умови проживання були покращені, для дитини було обладнано дитячу кімнату, в квартирі побілено та прибрано. Враховуючи, що мати під час перебування в Миколаївській обласній дитячій лікарні доглядала дитину належним чином, не вживала алкоголь, на засідання комісії з питань захисту прав дитини 14.02.2023 р. Службі у справах дітей адміністрації Центрального району рекомендовано передати дитину матері. [PERSON] наголошено на неприпустимості зловживання алкогольними напоями та роз`яснено наслідки неналежного виконання батьківських обов`язків, попереджено про подальший контроль з боку служби та необхідність співпраці з Миколаївським міським центром соціальних служб. [PERSON] зобов`язалася в подальшому виконувати рекомендації спеціалістів служби та Центру. Згідно Наказу №21 Служби у справах дітей адміністрації Центрального району від 14.02.2023 року [PERSON] , [INFO] був поставлений на облік служби як такий, що опинився в складених життєвих обставинах. Сім`я малолітнього була взята під соціальний супровід Миколаївського міського центру соціальних служби. 31.05.2023 року фахівцями Служби у справах дітей адміністрації Центрального району здійснено відвідування сім`ї за місцем проживання та складено Акт обстеження умов проживання, згідно якого в квартирі не дотримуються санітарно-гігієнічні норми, брудно, розкидані речі, наявний стійкий неприємний запах. [PERSON] мала ознаки вживання алкогольних напоїв, незв`язну мову. Жінка не змогла встати з ліжка. Дитину годують сумішшю не по віку. З [PERSON] проведено психолого-педагогічну бесіду щодо відповідального ставлення до виконання батьківських обов`язків, своєчасного огляду дитини у сімейного лікаря, сумлінного виконання усіх наданих рекомендацій, ведення здорового способу життя. Згідно листа ЦПМСД № 4 від 13.06.2025. на прийомі у лікаря-педіатра 09.06.2025 було встановлено, що вага дитини становить 9600 г, зріст 71, хлопчик не повзає, не ходить, не розмовляє, стоїть у опорі, матері в черговий раз надано направлення для обстеження дитини в Миколаївську обласну дитячу лікарню, але рекомендації лікаря мати не виконала, на дзвінки не відповідає, двері не відчиняє. В зв`язку з чим, адміністрація ЦПМСД №4 прохає Службу у справах дітей адміністрації Центрального району тримати сім`ю на контролі та вирішити питання знаходження дитини в родині, тому що знаходження дитини з батьками є загрозою для її здоров`я та життя. 20.06.2025 року за результатами оцінки рівня безпеки дитини, малолітній [PERSON] , [INFO] був вилучений у матері [PERSON] та поміщений до КНП ММР «Міська дитяча лікарня № 2, де перебуває і по теперішній час. 01.07.2025 року за №17296/02.02.01-22/06/14/25 Органом опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради складено Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , відносно їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з їх ухиленням від виховання та утримання дитини. Вищенаведені факти свідчать про те, що [PERSON] та [PERSON] ухиляються від виконання батьківських обов`язків, не здійснюють за дитиною належного догляду. Згідно зі статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Суд виходить з того, що судом на перше місце ставляться "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав батька щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійногожиття. За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, відповідачі протягом тривалого часу не приділяли належної уваги розвитку свого сина, що стало причиною відібрання останнього, ухилялися від виконання своїх обов`язків по його вихованню, не піклувались про фізичний і духовний розвиток. Та обставина, що на час розгляду справи, вихованням і розвитком сина батьки не займаються, свідчить про те, що батьки дитини не бажають приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо, умисно нехтують батьківськими обов`язками. Беручи до уваги те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, достовірно встановивши факт свідомого ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків, виховання, утримання дитини, відсутність інтересу, любові до сина, будь-яких дій, які б свідчили про намір змінити обставини свого життя та вчинити дії, спрямовані на виховання дитини та належне виконання батьківських обов`язків, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, суд приходить до висновку про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав щодо їх малолітнього сина. Щодо стягнення з відповідачів аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 166 Сімейного кодексу України, особа, яка позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Разом з тим, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, як передбачено частиною другою статті 166 вказаного Кодексу. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду, що встановлено частиною третьою статті 166 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Водночас, згідно з частиною другою ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 183 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову і у частині стягнення аліментів з відповідачів на утримання малолітньго сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину, починаючи з 04.07.2025 року і до досягнення ним повноліття. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За такого, необхідно стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі по 605,60 грн з кожного.

Outcome: approved