Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі свого представника - адвоката Ципліцького Д.О., звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача кошти за договором позики від 17.12.2024 року в розмірі 6869,00 Євро, та судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2666,82 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн.. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 17.12.2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти у розмірі 6 869 Євро та зобов`язався їх повернути не пізніше 01.09.2025. Про факт укладання договору позики відповідачем було складено відповідну розписку. Ухвалою Немишлянського районного суду міста Харкова від 21.10.2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у загальному порядку з викликом у судове засідання сторін по справі. 24.11.2025 року від відповідача надійшов Відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач зазначає, що він категорично не погоджується із доводами, викладеними в позовній заяві, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, а наведені обставини - недостовірними та такими, що не підтверджені жодними належними доказами. В обгрунтування відзову зазначив, що зміст розписки не містить жодних відомостей про фактичне передання грошових коштів чи про отримання їх відповідачем. Тобто у тексті відсутні формулювання «отримав», «передано кошти», «фактично отримав» тощо, так само як і будь-які докази передачі коштів - банківські документи, квитанції чи підтвердження передачі готівки. Наданa позивачем розписка не містить жодних даних про факт та момент передачі коштів відповідачу. Таким чином, вона не може слугувати доказом реального отримання відповідачем грошей, а отже не підтверджує укладення договору позики відповідно до вимог статей 1046-1047 ЦК України. Позивач не надав жодного іншого доказу, який би підтверджував сам факт передачі 6 869 євро Камишову О.О., що відповідно до усталеної судової практики унеможливлює задоволення позову. З урахуванням викладеного, позивач не довів істотної умови договору позики - передачі коштів, а тому заявлені вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також, позивач у позовній заяві заявляє вимогу про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн. Проте, надані ним матеріали не підтверджують ані обсягу, ані характеру наданих адвокатом послуг, а тому не можуть бути підставою для їх компенсації. Ухвалою суду від 24.11.2025 року закрито підготовче засідання у справі, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Ципліцький Д.О. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив про їх задоволення, пояснив суду, що відповідач отримала в борг від позивача 6869 Євро, зобов`язався повернути, але не виконав умови договору позики. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Беспала Т.С. у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, підтримала обставини викладені у Відзові на позовну заяву, зазначила, що відповідач гроші не отримував, розписку не писав. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так судом було встановлено, що згідно розписки [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Фрунзенським РО в м.Харкові ГУГМС України в Харківській області 22 липня 2016 року, бере у борг у [PERSON] , паспорт № [NUMBER] , суму 6869 Євро (шість тисяч вісімсот шістдесят дев`ять євро). Зобов`язується повернути у повному обсязі у строк до 01.09.2025 року. /а.с.16/ До матеріалів справи в судовому засіданні долучений оригінал зазначеною розписки, наданий представником позивача. Інформації щодо повернення відповідачем позивачу суму боргу за розпискою відповідач суду не надав. Сума, неповернута позивачеві відповідачем, становить 6869 Євро, що за курсом Національного банку України на момент звернення до суду (17.10.2025 р.) становить 333353,26 грн.. Таким чином, відповідач без достатньої правової підстави зберігає в себе кошти, які належить позивачеві, у сумі 6869 Євро. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. У відповідності до 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047, 1049 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16). Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року в справі № 667/933/14-ц (провадження № 61-472св18)). Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». В постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц зазначено, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі №500/1755/17, провадження № 61-1899св20. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваної суми, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18. Згідно долученої позивачем до позову оригіналу розписки від 17.12.2024 р., вона містить наступну інформацію (мовою оригіналу): "Я, [PERSON] , паспорт [NUMBER] , выдан Фрунзенским РО в г.Харькове ГУГМС Украины в Харьковской области 22 июля 2016 г., одолжил у [PERSON] , паспорт № [NUMBER] , 6869,00 евро (шесть тысяч восемьсот шестьдесят девять евро), с обязательством отдать его в полном объёме до 01.09.2025 г." У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана в позику. Укладання, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Тобто, наданий суду оригінал розписки за своєю природою є підтвердженням укладання договору позики та отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 6869 Євро, які він зобов`язувався повернути позивачу до 01.09.2025 року. При цьому, оригінал розписки на час подання вказаного позову знаходився у позивача. Згідно ст. 1051 ЦК України - позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. В судовому засіданні представник відповідача повідомила суду, про те, що відповідач не отримував кошти в борг та не писав розписку, але роз`ясненим судом правом на заявлення клопотання про призначення та проведення почеркознавчої експертизи не скористалась та не просила суд про призначення експертизи. Враховуючи, що відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] у займ грошові кошти, які у зазначений в договорі період часу не повернув, суд вважає необхідним стягнути вказану суму з відповідача на користь позивача з підстав, передбачених ст.1049 ЦК України, а саме за договором позики у розмірі 6869 Євро. Згідно вимог ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача - Ципліцький Д.О., має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджується свідоцтвом Національної асоціації адвокатів України про право на заняття адвокатською діяльність, Серія ХВ № 000252. Між позивачем [PERSON] та адвокатським бюро «Дмитра Ципліцького» був укладений Договір про надання правничої (правової) допомоги від 15.10.2025 року за №151025, відповідно до предмету договору адвокатське бюро зобов`язалась представляти інтереси [PERSON] по питанню стягнення з [PERSON] суми заборгованості. Відповідно до п.4.1 договору, вартість наданих правничих послуг визначили в розмірі 25000,00 грн.. Як вбачається з Акту виконаних робіт №001273 від 15.10.2025 року до Договору №151025 від 15.10.2025 року сплата вартості правничих послуг (гонорару), відповідно до п.4.1 Договору про надання правничої допомоги №151025 від 15.10.2025 року становить 25000,00 грн. Відповідно до Платіжної інструкції за №1.357727453.1 [PERSON] сплатив 25000,00 грн. Адвокатському бюро «Дмитра Циплінського». Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Разом із тим, суд при визначенні суми відшкодування витрат повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У додатковій постанові Об`єднаної палати КГС у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, враховуючи характер правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розумність їхнього розміру, доходить до висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь [PERSON] до 10 000 грн.

Outcome: approved