Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

І. СУТЬ СПРАВИ Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» (далі ТзОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА») звернулося до суду із позовом згідно з урахуванням уточнених вимоги якого (а.с. 190) просило стягнути із [PERSON] заборгованість в загальній сумі 65 600 грн. У обґрунтування заявленого ТзОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» повідомило, що у серпні 2021 року між [PERSON] та первісним кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» (далі ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА») укладений кредитний договір на підставі якого відповідач отримав грошові кошти та зобов`язався повернути їх у строк, визначений вказаним договором. Разом із тим, у подальшому право вимоги до відповідача за цим договором перейшло до ТзОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА». Однак, [PERSON] належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання по поверненню коштів через що і утворилася вказане вище заборгованість, стягнути яку позивач бажає у судовому порядку. ІІ. ПРОЦЕДУРА ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН Ухвалою суду від 07 листопада 2023 року в цій справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 08 січня 2024 року у справі ухвалено заочне рішення, яке скасовано відповідною ухвалою суду від 29 квітня 2024 року, яка постановлена під головуванням судді Татуйка Є.О. Новий розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідач, у свою чергу, скерував до суду відзив на позовну заяву в якому заперечив проти позовних вимог ТзОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА». Свою позицію [PERSON] обґрунтував тим, що позивач не довів належними доказами факту переходу до нього право вимоги до відповідача за вказаним вище кредитним договором. Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази здійснення оплати в порядку виконання договору факторингу, а також відповідні реєстри за допомогою яких можливо встановити, які саме права вимоги перейшли до заявника за договором факторингу. Окрім цього, сторона відповідача зауважує, що у матеріалах справи також відсутні докази на підтвердження факту укладення відповідачем кредитного договору із первісним кредитором, а також доказів на підтвердження факту перерахування первісним останніх грошових коштів, які [PERSON] ніби то отримав у кредит. Окремо відповідач звернув увагу на те, що проценти за користування кредитними коштами нараховувалися поза межами строку кредитування, що суперечить приписам ЦК України. Також [PERSON] зазначив, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є не співмірним зі складністю справи. У відповіді на відзив ТзОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» підтримало свою позицію, що викладена у позові. У подальшому, через відставку головуючого судді по справі Татуйка Є.О. її матеріали передані судді Житомирського районного суду Житомирської області Мокрецькому В.І. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ 16 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту № 4629674 (далі Договір) на підставі якого відповідач отримав кредит в сумі 20 000 (п. 1.3. Договору) строком на 30 днів (п. 1.4. Договору). Окрім цього, п. 1.5.2. Договору передбачено, що в його межах може діяти знижена процентна ставка в розмірі 0,019% в день, яка застосовується у випадку, якщо споживач у межах строку, визначеного п. 1.4. Договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою споживача відбудеться продовження строку кредитування на новий строк. У іншому випадку, згідно із положеннями п. 1.5.1. Договору в його межах діє стандартна процента ставка, яка складає 1,9% на день. Приписами п. 2.1. Договору унормовано, що кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту. У п. 3.2. Договору передбачено, що до періоду розрахунку процентів включається день надання та день фактичного повернення кредиту, але не включається дата повернення кредиту, вказана в графіку платежів, окрім випадку, якщо в межах строку надання кредиту, визначеного у п. 1.4. Договору, відбулася пролонгація строку кредиту відповідно до п. 4.2 Договору. Правила п. 4.1. Договору вказують на те, що строк кредиту може бути продовжено за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в п. 1.4. Договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному п. 4.2. Договору або в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов, визначених у п. 4.3. Договору. Згідно із приписами п. 4.2.1 Договору споживач, у випадку якщо заборгованість за кредитом складає не менше 400 гривень (включно) може ініціювати строк користування кредитом відповідно до п. 4.2.2. Так, у п. 4.2.2 Договору визначено, що пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів. Водночас, у п. 4.3.1. та 4.3.2. сторони домовилися, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль. Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в п. 4.3.1. Договору. Окрім наведеного, у п. 10.6. Договору визначено, що він укладається шляхом направлення його тексту підписаного зі сторони товариства аналогом власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами копіювання, в особистий кабінет споживача для ознайомлення та підписання. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом споживача, що відтворений шляхом використання споживачем одноразового ідентифікатора, який формується кожного разу для використання та направляється споживачу на номер мобільного телефону, повідомлений останнім товариству в ІТС товариства/зазначений в цьому договорі. Введення споживачем коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього договору вважається направленням товариству повідомлення про прийняття у повному обсязі умов цього договору. Вказаний договір підписаний [PERSON] об 23 годині 38 хвилин 16 серпня 2021 року шляхом введення одноразового ідентифікатора «А587812» (а.с. 43-46). Із наданого первісним кредитором ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» розрахунком заборгованості за договором № 4629674 від 16 серпня 2021 року вбачається, що за [PERSON] обліковується борг на загальну суму 65 600 грн, який складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 20 000 грн та заборгованості за процентами в сумі 45 600 грн. Із цього ж розрахунку встановлено, що 16 вересня 2021 року [PERSON] сплачено 494 грн, які віднесені на погашення заборгованості за процентами (а.с.49-64). 18 квітня 2023 року між ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТзОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» укладений договір факторингу № 18.04/23-Ф за умовами п. 1.2. якого перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги (а.с. 90-94). Того ж дня між сторонами вказаного правочину підписаний акт прийому-передачі реєстру боржників до договору факторингу № 18.04/23-Ф від 18 квітня 2023 року (а.с. 94 зворот). Разом із тим, відповідно до витягу із цього реєстру боржників, що засвідчений підписами представників ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТзОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» і їх печатками, останнє набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 4629674 на загальну суму 65 600 грн (а.с. 42). 18 квітня 2023 року в листі № 6202-ВП Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» повідомило, що згідно із договором ВП-200417-1 від 20 квітня 2017 року за дорученням ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зазначеним товариством 16 серпня 2021 року здійснений переказ грошових коштів в сумі 20 000 грн на картковий рахунок № [NUMBER] (а.с. 37). Того ж дня в листі, що направлений позивачем на електронну пошту, зазначену [PERSON] у кредитному договорі № 4629674 від 16 серпня 2021 року, зазначено, що на підставі договору факторингу № 18-04/2023 від 18 квітня 2023 року ТзОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» набуло право вимоги до [PERSON] (а.с. 72). Відповідно до відомостей, наданих АТ КБ «ПРИВАТБАНК», вбачається, що на ім`я [PERSON] емітовано картку № [NUMBER] на яку 16 серпня 2021 року здійснено переказ грошових коштів на суму 20 000 грн (а.с. 206). Із здійсненого позивачем розрахунку заборгованості [PERSON] , з урахуванням уточнених вимог ТзОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА», заборгованість відповідача складає 65 600 грн із яких 20 000 грн заборгованість за тілом кредиту та 45 600 заборгованість за процентами (а.с. 198). IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Приписи ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною першою та другою ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Згідно з пунктом 6 частини першої ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" унормовує, що одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта ст.11 Закону України "Про електронну комерцію"). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною першою ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частина друга ст. 1081 ЦК України визначає, що грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Згідно з положеннями ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання не сприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. Так, позивач з метою захисту своїх порушених прав, що знайшли своє відображення у порушенні відповідачем умов кредитного договору та взятих на себе зобов`язань, звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, як одним із способів та видів такого захисту. Також, суд встановив, що тривале порушення боргових зобов`язань у причинно-наслідковому зв`язку потягнуло за собою появу вищевказаної заборгованості. Стосовно заперечення відповідачем факту укладення кредитного договору та отримання за ним грошових коштів, а також з приводу відсутності доказів набуття права вимоги позивачем до відповідача за вказаним договором суд вказує наступне. Так, суд відхиляє посилання відповідача стосовно того, що ним не укладався вищевказаний кредитний договір. Зокрема, за умовами п. 10.6. Договору сторони фактично дійшли згоди, що для його підписання відповідачем використовуватиметься електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Із вищевикладеного можливо дійти висновку, що зазначений кредитний договір підписаний відповідачем шляхом введення одноразового ідентифікатора (електронний підпис з одноразовим ідентифікатором) і є укладеними у порядку Закону України «Про електронну комерцію», що повністю відповідає положенням зазначеного Закону та приписам ЦК України. Окремо суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять і сторонами у встановленому процесуальним законом порядку суду не надано доказів, які б свідчили про те, що зазначений договір визнаний недійсними. Тобто, за таких обставин, діє презумпція правомірності правочину, оскільки його недійсність прямо законом також не встановлена Також суд звертає увагу і на те, що матеріали справи не містять будь-яких відомостей щодо протиправності дій третіх осіб стосовно відповідача, як і незаконності заволодінням його персональними даними з метою подальшого укладення вищезгаданого кредитного договору. Разом із тим, суд критично оцінює доводи [PERSON] стосовно того, що він не отримував кредитних коштів від первісного кредитора. Зокрема, такі твердження відповідача повністю спростовуються випискою за картковим рахунком № [NUMBER] , який належить відповідачу (а.с. 206). Так, згідно із вищевказаною випискою, на картку відповідача 16 серпня 2021 року зараховано 20 000 грн (розмір кредиту, передбачений п. 1.3. Договору). Зазначене зарахування у сукупності із датою його здійснення та датою підписання кредитного договору дає підстави стверджувати, що ці грошові кошти перераховувалися відповідачу саме на виконання первісним кредитором умов кредитного договору. Щодо переходу до позивача прави вимоги суд зазначає, що відповідно до умов договору № 18.04/23-Ф від 18 квітня 2023 року, а саме до п. 1.2. договору, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Із копії акту прийому-передачі реєстру боржників за договором № 18.04/23-Ф від 18 квітня 2023 року, вбачається що він підписаний представниками сторін договору і на ньому містяться відбитки печаток останніх (а.с. 94 зворот.). Отже, із наведеного можливо дійти висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» набуло право вимоги до [PERSON] за вищевказаним кредитним договором, а тому доводи відповідача в цій частині спростовуються матеріалами справи. Щодо сумнівів [PERSON] у правильності нарахування процентів за вказаними кредитними договорами суд уважає за необхідне звернути увагу відповідача на таке. У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2023 року в справі № 922/1280/22 викладений правовий висновок, відповідно до якого Верховний Суд зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Так, перевіряючи правильність проведеного розрахунку процентів заборгованості за вищевказаним кредитним договором судом установлено, що відповідач отримав кредит в сумі 20 000 грн (п. 1.3. Договору) строком на 30 днів (п. 1.4. Договору). Разом із тим, оскільки останнім не дотримані вимоги п. 1.5.2. договору, то у цьому випадку діяла стандартна процентна ставка в розмірі 1,90% на день. Окрім цього, оскільки із розрахунку заборгованості, здійсненого ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», вбачається, що у визначений п. 1.4. договору строк [PERSON] борг не повернув, то відповідно до п. 4.3.1. відбувалася автопролонгація вказаного договору протягом 90 днів, тобто до 14 грудня 2021 року. Таким чином, строк кредитування [PERSON] сукупно склав 120 днів, а тому заборгованість останнього за процентами має становити 45 600 грн, що відповідає сумі процентів, нарахованих позивачем. Однак, суд звертає увагу на те, що відповідно до розрахунку первісного кредитора ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» [PERSON] 16 вересня 2021 року сплачено 494 грн (а.с. 49 зворот), які мали би бути віднесеними на погашення процентів, а тому розмір заборгованості за процентами становить 45 106 грн. Ураховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» частково. VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ Оскільки позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то на підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати за розгляд цієї справи які складаються із суми судового збору пропорційно розміру задоволених вимог, тобто в сумі 2 130,88 грн. Щодо питання стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. За правилами ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правову допомогу останнім до матеріалів позову долучено: договір про надання правової допомоги № 10/07-2023 від 10 липня 2023 року; рахунок на оплату по замовленню № 1166/21/09 від 21 вересня 2023 року та копію платіжної інструкції № 947 від 21 вересня 2023 року. Зокрема, із зазначеного рахунку на оплату по замовленню вбачається, що адвокатом Столітнім М.М. в межах цього провадження надані позивачеві послуги зі: збору та аналізу доказів і документів для подання позовної заяви на суму 3 000 грн, складання позовної заяви на суму 5 000 грн та подання позовної заяви на суму 2 000 грн. Загальна вартість наданої правової допомоги згідно із вказаним документом становить 10 000 грн. Водночас, відповідач у відзиві на позову заяву вказує, що розмір таких витрат є значно завищеним, що суд розцінює, як заперечення проти розміру таких витрат. Так, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 виснувано, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, у цій постанові Верховний Суд висловив правову позицію з питання, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за наслідками розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи лише має бути сплачено. У подальшому від вищевказаної правової позиції Верховний Суд не відступав (постанова від 22 січня 2021 року в справі № 925/1137/19). Із урахуванням викладеного, а також зважаючи на розмір вимог, які задоволені судом за наслідками розгляду цієї справи та з урахуванням позиції сторони відповідача суд уважає за необхідне стягнути із останнього на користь позивача 9 000 грн витрат на професійну правову допомогу. Зазначений розмір витрат на правову допомогу суд уважає таким, що відповідає принципу співмірності та розумності зазначених витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial