Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

29.09.2022 р. позивач [PERSON] звернувся до Рівненського районного суду Рівненської області із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить визнати житловий будинок та земельну ділянку з к.н. 5624687401:02:008:0038 за адресою: [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділити це нерухоме майно між ним та відповідачем по частині кожному; в порядку поділу нерухомого майна визнати за ним право власності на частину житлового будинку та земельної ділянки з к.н. 5624687401:02:008:0038 на [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову позивач [PERSON] вказує, що з 22.01.2010 р. він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який 20.09.2022 р. рішенням Рівненського районного суду Рівненської області у справі №570/4629/21 розірвано. Під час шлюбу 28.08.2013 р. ними було придбано незавершений будівництвом будинок в [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П., який зареєстрований на відповідача [PERSON] та земельну ділянку з к.н. 5624687401:02:008:0038. Після купівлі-продажу вони завершили будівництво будинку та здали його в експлуатацію. Відповідно до довідки ДФМУ від 27.09.2022 р. вартість житлового будинку із земельною ділянкою становить 3 684 829,40 грн. Наводить положення ст.ст. 60, 70 СК України та вказує, оскільки будинок придбаний а в подальшому добудований ними під час шлюбу і земельна ділянка, на якій він розташований, придбаний під час шлюбу, то це майно підлягає поділу між ними в рівних частках по частині кожному (а.с. 1-3 т.1). 19.10.2022 р. позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулася до Рівненського районного суду Рівненської області із зустрічним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить визнати її особистою приватною власністю житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку к.н. 5624687401:02:008:0038; визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль Opel Omega 1997 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер шасі/кузова/рами [NUMBER] та в порядку поділу майна виділити у власність [PERSON] авто і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок поділу авто грошову компенсацію ринкової вартості авто у розмірі 49 080 грн. (а.с. 20-28 т.1). В обґрунтування позову позивач за зустрічним позовом [PERSON] наводить положення ст.ст. 60, 69, ч.1 ст.70, п.3 ч.1 ст.57 СК України, ст.368 ЦК України та вказує, що 22.06.2007 р. вона, її мати [PERSON] та брат продали квартиру [ADDRESS] на підставі угоди про завдаток від 17.06.2007 р. , де вказано, що її мати [PERSON] отримала завдаток у розмірі 500 доларів США та зобов`язується до 25.06.2007 р. укласти договір купівлі-продажу квартири за 165 000 грн., що еквівалентно 33 000 грн. доларів США. Після відчуження квартири вона отримала 11 000 доларів США, що дорівнює вартості її частки у квартирі. 10.04.2007 р. позивач за зустрічним позовом [PERSON] уклала договір №Б-10/04-2 ИФ купівлі-продажу цінних паперів та фактично придбала квартиру [ADDRESS] , загальною площею 51,13 кв.м., право власності на яку було зареєстровано 26.03.2008 р., тобто до укладення шлюбу. 27.08.2013 р. вона продала квартиру [ADDRESS] , за 295 200 грн., що еквівалентно 37 000 дол. США. В пункті 14 договору вказано, що квартира є особистою приватною власністю. Тому, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, вона мала особисті приватні кошти у розмірі 48 000 доларів США, які отримала за рахунок продажу особистого приватного майна, отриманого до шлюбу. 28.08.2013 р. вона уклала два договори купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна з [PERSON] та [PERSON] , які посвідчені приватним нотаріусом Рівненського РНО Олинець В.П., що є предметом первісного позову. Загалом нею було витрачено 358 711 грн., що еквівалентно 46 000 дол. США, які були її особистим приватним майном, - відповідно, об`єкт незавершеного будівництва та земельна ділянка, придбані нею 28.08.2013 р., є її особистою приватною власністю. Відповідач на момент одруження був безробітним, а лише з 2012 року працював водієм інкасаторського авто, коштів, які він отримував ледве вистачало для придбання продуктів і забезпечення сім`ї. В період шлюбу вона також мала самостійний дохід у вигляді стипендії та виконувала на замовлення написання робіт (дипломні та інші), відповідно, приймала участь в утриманні сім`ї навіть у декретній відпустці, зважаючи на малий дохід відповідача. Відповідно [PERSON] не є співвласником спірних будинку та земельної ділянки, адже вони були придбані виключно за кошти, отримані нею за рахунок продажу майна, яке вона набула до шлюбу. Ремонт незавершеного будівництва здійснювали вона та її батьки, відповідач коштів не надавав. Після продажу квартири вони з відповідачем певний період проживали в орендованій квартирі. Коштів ні в неї, ні у відповідача достатніх не було, тому її батьки прийняли рішення допомогти їй. У 2014 році в будинку були створені більш менш умови для проживання і вони з відповідачем вирішили переїхати від батьків зі спільною дитиною у спірний будинок. За час спільного проживання батьки неодноразово були свідками агресивної поведінки відповідача, бачили його у стані алкогольного сп`яніння та з метою її убезпечити, вони вирішили письмово оформити їхні домовленості. 08.05.2015 р. вони з батьком [PERSON] уклали договір про спільну діяльність у будівництві. Її мати мала депозитний рахунок, після закриття якого 03.03.2015 р., кошти були витрачені на добудову її будинку. Мати також віддавала частину своєї зарплати на будівельні матеріали. Окрім того, вона була членом кооперативу «ГБК «Ялина», де отримала гараж. Вказаний гараж було продано 17.07.2014 р. за 5500 дол.США, ці кошти були спрямовані на добудову її будинку. Батько періодично їздив на заробітки у Польщу, май постійний хороший дохід. Відповідно, її батьки мали кошти для добудови її будинку, що підтверджується фіскальними чеками на суму 2554414 грн. та показаннями свідків. Звичайно, витрачено було набагато більше коштів, але частина документів не збереглися. Батьки знали про складну ситуацію в їхній сім`ї з відповідачем, тому вирішили допомогти добудувати її будинок за свої кошти. Земельна ділянка дозволяла здійснити поділ, тому вона зобов`язалася подарувати її половину батькам з метою розрахунків за виконані роботи та затрачені кошти або сплатити готівкою у майбутньому. За рахунок коштів її батьків та їхніми зусиллями 19.02.2016 р. спірний будинок було введено в експлуатацію, а 29.02.2016 р. зареєстровано право власності за нею. Відповідач не допомагав ні коштами, ні особистими трудовими зусиллями у будівництві. Також ні вона, ні відповідач за зустрічним позовом не мали достатніх коштів для купівлі будівельних матеріалів та оплати будівельних робіт. Відповідач з моменту одруження до 23.07.2012 р. був безробітним. Згодом працював водієм на інкасаторській машині, додому повертався пізно. Заробіток був малий. Він брав мікрокредити на свої потреби, коштів на утримання сім`ї майже не мав. Важливим моментом є та обставина, що відповідач зловживав спиртними напоями і його дохід не міг повноцінно забезпечувати потреби сім`ї, зокрема і оплачувати будівництво. Відповідач також постійно вчиняв сварки та стверджував, що нічого в будинку та біля нього робити не буде, бо це її будинок, якщо вона хоче, то щоб сама займалася будівництвом. Вона здійснювала все документальне оформлення, сплачувала всі комунальні послуги, всі договори укладені з нею. Вони оформили субсидію. Після того, як вона подала позовну заяву до суду про розірвання шлюбу, відповідач вкрав у неї частину документів, пов`язаних із будівництвом, в тому числі і чеки про придбання будівельних матеріалів. 30.07.2019 р. за спільні кошти вони з відповідачем придбали авто Opel Omega 1997 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який зареєстровано на відповідача, це авто є спільним подружнім майном та підлягає поділу. Згідно із інформацією на сайті Авторіа середня ринкова вартість спірного авто 2400 доларів США, їй належить половина 1200 доларів США, що еквівалентно 49 080 грн. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області в особі судді Остапчук Л.В. від 03.10.2022 р. відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 16 т.1). Ухвалою суду від 07.11.2022 р. прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним (а.с. 123 зворот т.1). Ухвалою суду від 07.11.2022 р. клопотання представника позивача, адвоката Курганської О.В. про витребування доказів задоволено; витребувано у приватного нотаріуса Олинця В.П. належно завірену копію договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 28.08.2013 р. і зареєстрованого в реєстрі за № 2459, та належно завірені копії документів, на підставі яких було посвідчено вказаний договір купівлі-продажу (а.с. 125 т.1). Ухвалою суду від 05.04.2023 р. (а.с.249-250 т.1) клопотання відповідачки-позивачки [PERSON] про витребування доказів задоволено; витребувано з АТ "Дельта-Банк" (вул.Щорса,№ 36-Б,м.Київ,01133) інформацію про те, чи відкривав рахунки [PERSON] у період з 2005 року по 2020 рік у АТ "Дельта-Банк" (відділеннях/філіях/представництвах), якщо так, надати інформацію про вид рахунків та рух коштів по них; витребувано у Регіонального сервісного центру ГСЦМВС в Рівненській області (філія ГСЦ МВС), інформацію щодо суми коштів, які були вказані у документах під час продажу [PERSON] 10 листопада 2012 року транспортного засобу, автомобіля марки "Аudi 100", кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] ; витребувано у Головного управління ДПС у Кіровоградській області інформацію: - відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] , [INFO] , у період з 2008 року по 2020 рік; - відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] , [INFO] , у період з 2008 року по 2020 рік. Ухвалою суду від 10.07.2023 р. закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.34 т.2). Ухвалою суду від 26.09.2023 р. заяву представника позивача [PERSON] адвоката Курганської О.В. про зупинення провадження у справі задоволено; провадження по справі зупинено на час перебування позивача [PERSON] у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан (а.с. 43 т.2). Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області в особі судді Гнатущенко Ю.В. прийнято до провадження вказану цивільну справу; поновлено провадження у справі та призначено до розгляду по суті; в судове засідання викликано осіб, які беруть участь у справі. У відзиві вх. 3601 від 06.03.2023 р. відповідач за зустрічним позовом [PERSON] (а.с. 168- 172 т.1) просить у задоволенні позову [PERSON] про визнання особистою приватною власністю [PERSON] житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки з к.н. 5624687401:02:008:0038 відмовити; автомобіль марки Opel Omega 1997 року випуску д.н.з. [NUMBER] , набутий у шлюбі, виділити йому, зі сплатою [PERSON] грошової компенсації його експертної вартості. В обґрунтування відзиву вказує, що на час їхнього одруження 22.01.2010 р. із [PERSON] , у її власності була квартира у стані «після будівельників», у якій проживання було неможливим, а в нього були заощадження та автомобіль AUDI 100 д.н.з. [NUMBER] . Їхнім спільним рішенням було виконання усіх необхідних будівельних робіт по завершенню стану квартири до житлового, для чого він вклав свої особисті заощадження, що за його підрахунками становить орієнтовно 15 тис. дол. США. У подальшому вони спільно із [PERSON] прийняли рішення про купівлю будинку, для чого заощаджували кошти, а також ним було продано належний йому до шлюбу автомобіль та використані наявні у нього особисті заощадження, що залишилися після вкладення у добудову квартири, частина коштів була вкладена дружиною. Тому вони підшуковували будинок для купівлі, а потім уклали договір купівлі-продажу, купували його за спільні кошти, і як спільне майно подружжя, будь-яких інших домовленостей не було. Доводи [PERSON] про те, що придбання незавершеного житлового будинку та земельної ділянки здійснювалося за її особисті кошти від продажу належної їй квартири не відповідає дійсності та спростовується договором купівлі-продажу та нотаріально посвідченою заявою. Доказів вкладення коштів від продажу квартири у придбання будинку [PERSON] не надано, а вартість придбаного житлового будинку та земельної ділянки, перевищують розмір суми отриманої від продажу квартири. Спірне нерухоме майно є об`єктом їхньої із [PERSON] права спільної сумісної власності, так як придбане під час шлюбу та за спільні кошти. Після придбання будинку ними спільно із дружиною проводилися будівельні роботи по завершенню будівництва, також частково їм надавали допомогу їхні батьки. Жодних договорів з батьком колишньої дружини щодо набуття у майбутньому права на частку у їхньому житловому будинку із ним не укладалося, жодних коштів у будівництво він не вкладав, а наданий до зустрічної позовної заяви Договір №01/15 від 08.05.2015 р. жодного юридичного значення не має, і був складений під час його звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя з метою позбавлення його права власності на частку у майні подружжя, набуту на законних підставах (що можна буде встановити проведенням експертизи давності вчинення документу). Добудовою займався він, переважну більшість необхідних матеріалів, залучення майстрів та розрахунок із ними також проводив він, окремі матеріали купувала дружина або вони разом із колишньою дружиною. Під час будівництва він вів записи у своїх журналах про будівельні матеріали та обладнання, про майстрів та їх контакти (копію того, що збереглося додає), а також він складав квитанції у окрему теку про оплату будівельних матеріалів. При придбанні окремих матеріалів він користувався картками на знижки своїх знайомих, щоб здешевити покупку, зокрема по видатковій накладній №4529 від 14.07.2014 р. він купував товари у постачальника «Ферон-Рівне» через [PERSON] ; по видатковій накладній №УпрГО18712 від 27.05.2014 р. купував будівельні матеріали у підприємця [PERSON] через знайому [PERSON] по накладних №1777 та №1778 від 27.03.2014 р. ч/з [PERSON] . Також ним було придбане та встановлене у будинку насосне обладнання «Optima» та насос « [INFO] ». Окремі квитанції при розрахунку були виписані на його ім`я, зокрема квитанція та накладна від 31.10.2013 р за пиломатеріали. Завершення будівництва будинку проводилося ними спільно із [PERSON] як подружжям за спільні кошти та з їхньою особистою участю. При цьому переважна більшість долучених [PERSON] до зустрічної позовної заяви квитанцій видана на будівельні товари та обладнання, які у їхньому будинку не використовувалися, що вказує на те, що [PERSON] умисно вводить суд в оману. Так, надані [PERSON] Видаткова накладна № СКл-000091 від 06.02.2014 р., видаткова накладна № СКЛ-000066 від 27.01.2014 р. № Скл- 000063 від 27.01.2014 р. (які містять підписи [PERSON] ) містить перелік обладнання, яке у їхньому будинку не встановлене ( зокрема, вказано насос 25.7 та насос 25.6 та інше обладнання ), у той час як в будинку встановлений насос «HALM HUPA 25-6U130 із обладнанням до нього, що стверджується наданою ним квитанцією від 01.04.2014 р. постачальник ТК «Акватор- Рівне) та фото обладнання будинку. Окрім того, не купувались товари у ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] (знайомі матері [PERSON] , які могли надати їй ці накладні). При цьому цемент купувався ними по накладних від 27.05.2014 р. , від 14.05.2025 р., від 29.04.2014 р. від 04.03.2014 р. від 21.03.2014 р., копії яких він долучає. Також, [PERSON] наданий товарний чек від 20.08.2014 р. на двері, які у їхньому будинку не встановлювались, як і не встановлювались вікна і двері, на які [PERSON] долучені товарні чеки від 17.12.2013 р. та від 17.12.2013 р. а ціни вказані у цих товарних чеках відповідають рівню цін на даний час, а не на 2013 рік (інформація про вартість аналогічних вікон додається станом на 18.02.2023 р.) Щодо квитанції про оплату сходів в будинок від 01.04.2020 р., а також чеків про придбання товарів в магазині Епіцентр, то ці товари купувались ними спільно. Таким чином, завершення будівництва будинку за адресою: [ADDRESS] , здійснювалось ними спільно із [PERSON] та за спільні кошти і спільними зусиллями, тому житловий будинок зданий в експлуатацію на підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта - садибного (індивідуального) житлового будинку від 19.02.2016 р. є об`єктом спільної сумісної власності. Також про те, що цей будинок будувався не лише ними як подружжям, але і саме для їхньої сім`ї свідчить те, що лише члени їхньої сім`ї проживають та зареєстровані у цьому будинку - [PERSON] та їхні двоє малолітніх дітей. Додатково надає документи про його офіційні доходи у період будівництва будинку, а також довідку про оціночну вартість будинку від 21.02.2023 р. Щодо позовних вимог зустрічного позову у частині поділу автомобіля, набутого у шлюбі, то він не заперечує проти того, щоб автомобіль присудили йому із компенсацією [PERSON] половини його експертної вартості. Просить у задоволенні позову про визнання особистою приватною власністю [PERSON] житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки з кадастровим номером 5624687401:02:008:0038 відмовити.Автомобіль OPEL OMEGA 1997 року випуску д.н.з [NUMBER] , набутий у шлюбі виділити йому, із сплатою [PERSON] грошової компенсації його експертної вартості. У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву вх. 5729 від 04.04.2023 р. позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить відмовити у задоволенні первісного позову [PERSON] та задоволити її зустрічний позов та вказує (а.с.223-229 т.1), що в матеріалах справи наявна заява [PERSON] , посвідчена 28.08.2013 приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинець В.П., реєстровий номер 2455. В кінці заяви зазначено, що нотаріус засвідчує справжність підпису, який зроблено у його присутності. Зважаючи на вище викладене, нотаріус не посвідчував зміст заяви [PERSON] , а лише його підпис. Зміст даної заяви не має юридичного значення і не є допустимим доказом, що спірний будинок придбано за спільні кошти подружжя і буде належати до спільної приватної власності під час розгляду даної справи. Якби нотаріус посвідчував факт для [PERSON] результатом дії була б не заява, а свідоцтво. Важливим моментом є та обставина, що нотаріусам заборонено посвідчувати заяви, в яких вказано стверджуються обставини про право власності. Дана заява в силу норм Цивільного кодексу України є нікчемною (вчинена з порушенням вимог законодавства) та не має юридичного значення. Якби спірний будинок придбавали за спільні кошти, то відповідно [PERSON] зазначався б як покупець у договорі купівлі-продажу. Шлюб між нею та [PERSON] зареєстровано 22.01.2010 р., проте проживали подружжям без реєстрації шлюбу з осені 2009 року, коштів знімати житло у них не було у зв`язку з чим вони проживали у її мами. Жодних збережень на момент початку спільного проживання у [PERSON] не було. Авто придбане до шлюбу було. Даний факт не заперечує. Часто не вистачало навіть на продукти харчування та одяг. Комунальні послуги оплачувала її мама. Ремонт у її квартирі робили її батьки, звичайно [PERSON] трішки допомагав, але його допомога не може бути підставою визнання квартири спільним подружнім майном. Вони переїхали самостійно проживати в її квартиру в березні 2010. З 2010 року по 2013 рік вона навчалася в аспірантурі, отримувала стипендію та мала дохід з пошиття одягу. [PERSON] до липня 2012 року ніде не працював. Всі побутові витрати сім`ї вони оплачували за рахунок коштів отриманих як подарунок від гостей під час нашого весілля. Щодо інформації, наданої [PERSON] , про дохід вказані суми не завжди задовольняли базові потреби сім`ї відповідно їх могло бути достатньо для купівлі і завершення будівництвом будинку. Звертає увагу на щомісячний дохід [PERSON] : у 2012 році у розмірі 19 887,57 грн., то це по 1658,00 грн. в місяць; у 2013 році - 51 711,92 грн., 4309,00 грн. в місяць; у 2014 році - 56 973,23 грн., 4732,00 грн. в місяць; у 2015 - 74 423,82 грн., 6036,00 грн. в місяць; у 2016 - 91001,23 грн., 7583,43 грн. в місяць. Для порівняння вона мала наступні доходи у вигляді стипендії (у 2010 році - 3095,00 грн.; у 2011 - 15 706,36 грн., у 2012 році - 17 781,07 грн.; у 2013 році - 9551,11 грн.) ;інші доходи (2013 рік 1715 грн., 2014 рік - 14616,00 грн., 2015 рік - 15 256.00 грн., 2016 рік 17 262, 00 грн.), декретні виплати (у 2013 році 32 200,00 грн., а потім щомісячні виплати по 810 грн.) Щодо довідки про продаж транспортного засобу AUDI 100, який перебував у власності [PERSON] з 21.11.2008 по 10.11.2012 та обміну валюти, то вказані кошти були витрачені [PERSON] для придбання земельної ділянки в особисту приватну власність, а не придбання будинку та його ремонт. Адже [PERSON] по розписці надав у позику для [PERSON] , як він зазначив 6000,00 доларів США. Згідно з розпискою, якщо [PERSON] не поверне кошти, він зобов`язується передати у спадок земельну ділянку. Вказані дії вчинялися [PERSON] цілеспрямовано для придбання земельної ділянки адже на той момент іншим шляхом придбати земельну ділянку для особистого селянського господарства зважаючи на обмеження в законодавстві було не можливо. Саме особисті кошти [PERSON] (про які їй не було відомо, чи позичені кошти) були ним використані для придбання ділянки, адже спільні кошти подружжя не використовувалися. Факт набуття права власності на земельну ділянку підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано про реєстрацію права власності № 265929135 від 15.07.2021. Окрім того під час оформлення розписки була присутня її мама. [PERSON] не доведено належними та допустими доказами розмір коштів, які він отримав за продаж свого транспортного засобу, а також, що вказані кошти він витратив саме на придбання будинку 28.08.2013. А також, що у нього достатньо збережень особистих коштів щоб зробити ремонт квартири, а потім ще й спільно з нею купити будинок, робити в ньому ремонт і купити земельну ділянку у [PERSON] . [PERSON] не надано доказів джерела походження коштів і факту наявності особистих заощаджень взагалі. Після продажу її квартири і до завершення ремонту у її будинку вони орендували житло і вона сплачувала 2000,00 грн. (250,00 доларів США) плюс комунальні витрати, витрати на харчування, одяг та задоволення решти потреб вони здійснювали разом. Відповідно не зрозуміло як [PERSON] міг з доходом 4000,00 грн. придбати у спільну власність будинок. [PERSON] у відзиві вказує, що він здійснював ремонт її квартири, яку вона придбала 10.07.2007 р. і відповідно кошти від її продажу теж спільні. Проте до суду він не звертався з вимогами про визнання даної квартири спільним подружнім майном в порядку ст. 62 Сімейного кодексу України, де вказано, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згоди під час відчуження даної квартири не надавав. Відповідно, він знав, що квартира це її особиста власність і його частки там нема. Окрім того ремонт даної квартири також здійснювався її батьками, адже тато часто перебував на заробітках за кордоном та мав постійний дохід. Станом на сьогодні в нього новий закордонний паспорт, не збереглися всі візи та відмітки проте наявний дозвіл на працевлаштування, який підтверджує те, що батько працював постійно. Відповідно, тих коштів і зусиль, які [PERSON] затратив на ремонт квартири, не достатньо, щоб визнати квартиру спільним подружнім майном. Щодо твердження [PERSON] , що він зареєстрований у спірному будинку відповідно це додатково підтверджує, що він є співвласником то звертає увагу, що прописка (реєстрація місця проживання) надає виключне право користуватися житлом і жодних правомочностей власника не надає. Прописка дає [PERSON] винятково можливість проживати у спірному будинку. Право власності можна набути тільки на основі право встановлюючих документів. І прописатися у житлі без офіційної згоди власника нереально, відповідно вона надала згоду [PERSON] прописатися у будинку виключно для того, щоб оформити субсидію, зважаючи на його малий дохід та наявність у них спільних дітей. Не заслуговують на увагу твердження [PERSON] , що в неї не достатньо було коштів від продажу особистої квартири для придбання спірного будинку, адже в договорі купівлі-продажу від 27.08.2013 р. вказана занижена ціна в дійсності квартира була продана за 52 000,00 доларів СІЛА. Вказане підтверджується договором від 13.07.2013. До відзиву долучено роздруківку з Інтернету про ціни на металопластикові вікна в Рівному з розрахунку система STEKO S500, виробник Україна, кількість камер в рамі - 5, фурнітура - Ахог, ручка та монтажні пластини. В роздруківці зазначено, що ціна вікна розміром 1300/1400 становить 4623 грн., а розміром 1500/1400 розміром 5140 грн. Даним документом [PERSON] стверджує, що надані нею чеки містять не актуальні ціни на момент придбання, а завищені ціни. В наданих нею чеках від 17.12.2013 вказано, одне вікно розміром 1,47/84 коштує 4200 грн., інші 1/55 по 1560,00 грн. Не зрозуміло як з наданих [PERSON] роздруківок можна порівняти товар різного розміру з різними характеристиками та дійти висновку про дійсну ціну. Адже вона замовляла в будинок вікна нестандартного розміру в іншого виробника, який формує ціну особисто, зважаючи на його собівартість. Щодо особистих записів [PERSON] в зошиті, які він ніби вів з метою підтвердити, що купував матеріали та оплачував послуги. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що докази повинні бути належними (містити інформацію про предмет доказування), допустимими (адже обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування), достовірними (на підставі яких можна встановити дійсні обставини) та достатні (які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування). З вказаних записів не вбачається часу їх виконання, місця виконання, хто оплачував, адже записи можна робити спостерігаючи за ремонтом і не приймаючи в ньому участі. Щодо квитанцій: -№ 21504844 від 04.04.2013 про поповнення поточного рахунку в сумі 3000,00 доларів США, що еквівалентно 23 979,00 грн.; -№ 24416382 від 17.07.2013 про поповнення поточного рахунку в сумі 28 000,00 грн.; -№ 24657595 від 23.07.2013 про виплату коштів з рахунку у сумі 9617,00 грн.; -№ 2400.... від 23.07.2013 про виплату коштів з поточного рахунку у сумі 220,00 доларів СІЛА, що еквівалентно 1758,46 грн.; -№ 24657625 від 23.07.2013 про здійснення валюто-обмінної операції, а саме обмін коштів знятих згідно квитанції № 24657595 від 23.07.2013 (вище вказаної) у долари США в сумі 1180,00 грн. Вказані квитанції лише підтверджують, що [PERSON] в період перебування у шлюбі зі ним здійснював конвертацію їхніх спільних коштів у валюту та навпаки. Вказані дії вони вчиняли з метою отримати прибуток на різниці курсів. Це кошти їхні спільні, а не особисті збереження [PERSON] . Окрім того вказані кошти витрачалися на задоволення потреб сім`ї і жодного відношення до придбання будинку не мають. Щодо накладних № 000506 від 07.08.2013 на ліс пиловик на суму 2390,00 грн. специфікації-накладної на відпуск лісоматеріалів необроблених № 000506 від 07.08.2013 вказані події мали місце задовго до придбання будинку, у час, вказаний у даних документах, вони ще не знали про придбання будинку, його стан та потребу у будівельних матеріалах. Вказані документи, виписані [PERSON] , який є близьким родичем [PERSON] , та на його прохання міг виготовити вказані документи під час спору в суді. В додатках також міститься накладна № 52 від 31.10.2013 про пиломатеріали на суму 5200 грн. та квитанція до прибуткового касового ордеру № 52 дані будівельні матеріали купувалися за спільні кошти за участі її батька. Щодо чеків, де покупцем вказано [PERSON] , звертає увагу, що вказана особа є колегою [PERSON] і жодного відношення до придбання матеріалів в будинок не має, а чеки надані з метою ввести суд в оману, щодо розміру вкладу [PERSON] до ремонту спірного будинку. Це видаткова накладна № 4529 від 14.07.2014 на суму 1153,72 грн. Видаткова накладна № УПрГ018712 від 27.05.2018 де покупцем вказана [PERSON] на суму 4983,93 грн., це свекруха їхньої куми, яка допомагала їй купувати товари так як мала знижку. Даний документ був [PERSON] забрано з її кімнати з особистих документів (про викрадення частини документів вона вказувала у зустрічній позовній заяві). Щодо насосів, які купувалися згідно видаткової накладної № СКЛ-00091 від 06.02.2014 р. 25 (7) вартістю 680,00 грн. та 25 (6) - 520,00 грн. вони дійсно купувалися та були замінені з часом на більш якісні Optima та Halm та купувалися за кошти її батьків, бак опалення замінювався у зв`язку з протіканням, а чеками неправомірним шляхом заволодів [PERSON] . Він також неодноразово вчиняв неправомірні дії щодо неї та намагався стежити, проникаючи в її кімнату після припинення відносин. По чеках від ТК «Акватор Рівне» немає підпису та даних про отримувача, а суми є настільки малозначними, що стверджувати, що вони свідчать про участь [PERSON] у ремонті в будинку є недоречним (14,34 грн. від 26.04.2014; 16,48 грн. від 10.04.2014; 10,80 грн. від 28.04.2014; 105,49 грн. від 25.04.2014; 132,69 грн. від 26.04.2014). Частина документів не містять взагалі жодної печатки чи відмітки ні продавця ні покупця, підписів, відмітки про оплату, частина документів навіть не містить інформації хто продавець, міститься лише слово «склад»: видаткова накладна № Скл-000167 від 26.02.2014 на суму 13,32 грн.; видаткова накладна № Скл-000166 від 26.02.2014 на суму 360,00 грн; видаткова накладна № Скл-000278 від 01.04.2014 на суму 375,04 грн. Звертає увагу на наступні два чеки з отримувачем [PERSON] та адресою доставки - центральний ринок видаткова накладна № 1777 від 27.03.2014 на суму 262,44 грн.; видаткова накладна №1778 від 27.03.2014 на суму 108,60 грн.; видаткова накладна №І-00011979 від 29.08.2016 на суму 196,95 грн. - вказані документи не можуть бути належним доказом у справі. Щодо чеків з епіцентру, хатки, маяк то це витрачалися кошти, які були їхніми спільними (її доходи та доходи [PERSON] ), вона була присутня, чеки були в неї та зникли, і вони не є значними та не можуть бути підставою визнання будинку спільним подружнім майном. Це чеки на суму: Епіцентр: 230 грн. від 10.02.1014; 164,85 грн. від 10.02.2014 р.; 130 грн. від 25.04.2014 р.; 44 грн. від 26.02.2014 р.; 307,34 грн. від 15.05.2014 р. ; 2385,15 грн. від 06.04.2014 р.; 646,78 грн. від 07.04.2014. Хатка: 32,53 грн. від 22.05.2014 р.; Маяк: 6,87 грн. від 21.03.2014 р.; 288,69 грн. від 21.04.2014 р., загальна сума - 4165,12 грн. Частина документів не містить інформації про постачальника (продавця) у зв`язку з чим не можливо перевірити чи мали місце операції, наявна відмітка «оплачено» але без дати, що надає підстави не приймати документи як доказ: товарний чек № 1 від 04.03.2014 на суму 1556,46 грн.; товарний чек від 22.05.2014 на суму 565,16 грн.; товарний чек 000885 без дати на суму 1260,00 грн.; товарний чек від 12.04.2014 р. на суму 1719,00 грн. товарний чек від 11.04.2014 на суму 3255,00 грн. Загальна сума - 8355,62 грн. Інша частина документів не містять інформації про дату оплати, що викликає сумнів в їх оплаті та отриманні товару: замовлення покупці № 1800001220 від 20.11.2013 на суму 1627,38; видаткова накладна № ВГ - 0001075 від 10.03.2014 на суму 288,00 грн.; видаткова накладна № ВГ - 0001181 від 13.03.2014 на суму 61,00 грн; видаткова накладна № ВГ- 0000753 від 26.02.2014 на суму 163,00 грн.; видаткова накладна № ВГ-0000909 від 04.03.2014 на суму 108,00 грн.; видаткова накладна № ВГ-0000687 від 22.02.2014 на суму 217,05 грн. На загальну суму - 2464,43 грн. З вказаного вбачається, що [PERSON] , виготовляючи та збираючи чеки серед знайомих намагається створити доказ, що він приймав участь у завершені будівництвом спірного будинку. Звертає увагу на документ - видаткова накладна № РН-0015566 від 12.012.2013 на суму 2680,00 грн., де покупцем вказано [PERSON] , що додатково підтверджує ту обставину, що [PERSON] забрав в неї чеки, згідно з якими вона оплачувала та купувала будівельні матеріали. Розрахунок проводився безготівково через фірму її мами. Окрім того, на цю дату ремонт квартири було завершено, а будинок вони ще не придбали. Чек на макловицю дерев`яну це купувала її мама для побілки дерев. Це не чеки [PERSON] , а її особисті та її мами. Залишок чеків містить загальні будівельні матеріали, які не можливо встановити чи використовувалися для завершення будівництвом спірного будинку: магазин «зевс» від 14.08.2014 на суму 256,00 грн.; від 14.08.2014 на суму 306,00 грн. Разом: 562,00 грн. Метро від 18.07.2014 на суму 347,70 грн. (це басейн дітям і прищепки); Маяк від 21.03.2014 на суму 288,69 грн.; ФОП [PERSON] від 08.03.2014 на суму 87,67 грн.; ФОП [PERSON] від 21.02.2014 на суму 1017,00 грн.; ФОП [PERSON] від 10.07.2014 на суму 287,00 грн.; ФОП [PERSON] від 06.05.2014 на суму 481,50 грн.; від 20.11.2013 на суму 1 627,38 грн.; від 13.07.2015 на суму 222,00 грн. Разом: 2330,88 грн. Ланкорд від 14.05.2014 на суму 112,00 грн.; 29.04.2014 на суму 168,00 грн.; від на суму 436,00 грн.; від 04.04.2014 на суму 595,60 грн.; від 10.03.2014 на суму грн.; від 13.03.2014 на суму 61,00 грн.; від 26.02.2014 на суму 163,02 грн.; від на суму 108,00 грн.; від 22.02.2014 на суму 217,05 грн.; від 21.03.2014 на суму грн. Разом - 2202.67 грн. ФОП [PERSON] від 03.07.2014 лише замовлення, від 10.07.2014 на суму 3440; від 07.04.2012 на суму 54,70 грн.; від 12.04.2014 лише замовлення і від 16.04.2014 на суму 7043,21 грн. Разом - 10 537.91 грн. Ольвія від 14.05.2014 на суму 233,12 грн.; Етюд від 11.04.2014 на суму 3043 грн. не містить інформацію про товар і чи має воно відношення до будівництва; ПП [PERSON] від 29.05.2014 на суму 565,80 грн.(не зрозуміло, що за товар); Атіта від 02.04.2014 на суму 704,91 грн.; ФОП [PERSON] від 13.07.2015 на суму 1 217,16 грн. Разом - 23 425,51 грн. Якщо додати сумарно суму всіх чеків це виходить майже 59 000,00 грн. - це більше ніж [PERSON] заробив у 2014 році, а ще потрібно було утримувати сім`ю і за щось харчувалися, але в будь-якому випадку ця сума є мізерною щоб завершити будівництвом будинок. Відповідно не може бути доказом його участі та підставою для задоволення його позову про визнання майна спільним подружнім майном та його поділ. Просить визнати особистою приватною власністю [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 5624687401:02:008:0038. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник адвокат Курганська О.В. підтримали вимоги первісного позову та не заперечили проти задоволення вимог зустрічного позову [PERSON] в частині щодо стягнення з [PERSON] 49 080 грн. в рахунок компенсації вартості транспортного засобу марки Opel модель Omega номер шасі [NUMBER] , який до цього часу в такому ж стані знаходиться у нього в гаражі в м. Кропивницький. Заперечує щодо задоволення вимог зустрічного позову в частині визнання особистою приватною власністю [PERSON] спірної нерухомості - будинку та земельної ділянки. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Тимошенко О.В. позовні вимоги зустрічного позову підтримали та просять відмовити у задоволенні первісного позову. Суд, вислухавши пояснення учасників справи у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, показання свідків, показання позивача за первісним позовом [PERSON] , допитаного за його згодою за правилами свідка, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом установлено, що 10.04.2007 р. ТзОВ «Київська компанія з управління активами» в особі директора Колчіна Є.О. від імені та за рахунок якого діє ТзОВ «Київська фондова компанія» в особі директора Ружановського В. О. та [PERSON] уклали договір №Б-10/04-2 ИФ купівлі-продажу цінних паперів. У п. 2.3 вказаного договору вказано, що відповідно до Інформації про випуск облігацій при погашенні Лоту облігацій, купівля-продаж предметом цього договору, власник Лоту облігацій має право оформити право власності на наступну нерухомість: квартиру [ADDRESS] , житловий будинок №3, 1 кімната площею 51,13 кв.м. У розділі 3 вказаного договору, а саме п.п. 3.2 вказано, що вартість Лоту визначається шляхом помноження ціни однієї Облігації, визначеної в п.3.1 (37,88 грн.) облігацій в Лоті та становить 193 680,44 грн. Вартість Лоту за цим договором на дату його укладання з урахуванням умов п. 4.2 становить 188837,48 грн. (а.с. 34-35 т.1). У п. 1 Угоди про завдаток від 17.06.2007 р. завдаткодавець [PERSON] , що діє від свого імені та завдаткодержатель [PERSON] , що діє від свого імені дійшли згоди, що у термін до 22.06.2007 р. завдаткодержатель передасть у власність завдаткодавцю нерухоме майно квартиру [ADDRESS] за ціною на момент укладення угоди 165 000 грн., що еквівалентно 33 000 доларів США. У п. 4 вказаної Угоди про завдаток вказано, що завдаткодавець видав, а завдаткодержатель отримав грошову суму у розмірі 2500 грн., що еквівалентно 500 доларів США (а.с.37 т.1). У період з 21.11.2008 р. по 10.11.2012 р. за позивачем за первісним позовом [PERSON] був зареєстрований автомобіль Audi 100, кузов № [NUMBER] , н.з. [NUMBER] , про що свідчить інформація начальника РСЦ ГСЦ МВС в Рівненській області В. Белець від 24.01.2023 р. №31/128з-17-2023 р. (а.с.214 т.1). 22.01.2010 р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис 57 (а.с.4 т.1). 10.11.2012 р. в підрозділі (7102) ВРЕР Умань здійснено перереєстрацію транспортного засобу AUDI 100 2.8, 1994 року випуску, кузов № [NUMBER] , н.з. [NUMBER] , за [PERSON] та присвоєно д.н.з. [NUMBER] , про що свідчить відповідь РСЦ ГСЦ МВС в Рівненській області від 09.05.2023 р. №31/1633-17-2022 (а.с.1-2 т.2). ПАТ «Дельта Банк» у листі вих. №б/н від 01.05.2023 р. повідомило про те, що за період з 2005 р. по 2020 р. на ім`я клієнта [PERSON] були відкриті рахунки: 1) поточний рахунок № [NUMBER] (840) відкритий згідно договору №005-17506-071212 від 07.12.2012 р., дата закриття рахунку 20.04.2016 р.; поточний рахунок № [NUMBER] (980) відкритий згідно договору №004-17506-071212 від 03.07.2013 р., дата закриття рахунку 18.04.2016 р. (а.с.14 т.2). Відповідно до п.1 Договору від 13.07.2013 р. (а.с. 240 т.1) покупець [PERSON] та продавець [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] дійшли згоди та уклали договір про наступне: [PERSON] дала, а [PERSON] одержала в підтвердження укладення у майбутньому та в забезпечення виконання договору купівлі-продажу нерухомого майна однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності [NUMBER] 26.03.2008 Виконавчий комітет Рівненської міської ради , завдаток в сумі 8000 грн., еквівалентній 1000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день підписання даного Договору. Відповідно до п.2 вказаного Договору, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинно бути укладено не пізніше 20.08.2013 р. й посвідчено приватним нотаріусом вибір покупця. Відповідно до п.4 вказаного Договору, ціна нерухомого майна, яку зобов`язана сплатити [PERSON] на користь [PERSON] не може бути більшою за суму 416000 грн., еквівалентну 52000 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент підписання цього договору. У п.1 та п.2 Договору купівлі-продажу від 27.08.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Олинцем В.П., вказано, що продавець [PERSON] передала у власність покупцю [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 295 200 грн. Вказана квартира належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради 26.03.2008 р. (розпорядження міського голови №114-р від 29.01.2008 р.), право власності на нерухоме майно зареєстроване КП РМБТІ 26.03.2008 р. за р.н. [NUMBER] , номер запису 37-69537 в книзі 244, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18242779. Право власності на нерухоме майно зареєстровне в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.08.2013 р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Матвійчук М.О. за номером запису про право власності 2245588, об`єкт нерухомого майна зареєстровано за реєстраційним номером 141389256101 (а.с. 38-39 т.1) Як убачається із п.1 договору купівлі-продажу від 28.08.2013 р., який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П., зареєстровано в реєстрі №2456, 28.08.2013 р. продавці [PERSON] , [PERSON] та покупець [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) уклали договір купівлі-продажу незавершеного будівництва, об`єкта житлової нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS] (процент готовності 59%), розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, цільове призначення -для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна діянка), к.н. 5624687401:02:008:0038, договір купівлі-продажу якої посвідчується одночасно з даним договором. Як убачається із п.4 вказаного договору купівлі-продажу, продаж об`єкта вчиняється за 295 231 грн. Як убачається із п.10 вказаного договору купівлі-продажу, продавці свідчать, що об`єкт належить їм на праві особистої власності. Покупець свідчить, що укладає даний договір за згодою чоловіка Покупця - [PERSON] , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П. 28.08.2013 р. за №2455. Сторонам дані факти відомі і заперечень не мають (а.с. 8, 40-41 т.1). Право власності на вказане незавершене будівництво зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 28.08.2013 р., про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 8594643 від 28.08.2013 р. (а.с.45 т.1) Як убачається із п.1 договору купівлі-продажу від 28.08.2013 р., який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П., зареєстровано в реєстрі №2459, 28.08.2013 р. продавці [PERSON] , [PERSON] та покупець [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,15 га, цільове призначення -для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна діянка), к.н. 5624687401:02:008:0038, що розташована за адресою: с. Обарів Рівненського району Рівненської області. Як убачається із п.4 вказаного договору купівлі-продажу, продаж об`єкта вчиняється за 63480 грн. Як убачається із п.6 вказаного договору купівлі-продажу, продавці свідчать, що земельна ділянка, яка відчужується, належить їм на праві особистої власності. Покупець свідчить, що укладає даний договір за згодою чоловіка, [PERSON] , справжність підпису якої на заяві засвідчено приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П. 28.08.2013 р. за №2455. Сторонам дані факти відомі і заперечень не мають (а.с. 8, 40-41, 42-43 т.1). Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 28.08.2013 р., про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 8596480 від 28.08.2013 р. (а.с.44 т.1) 28.08.2023 р. [PERSON] дав своїй дружині [PERSON] згоду на купівлю за ціну та на умовах, визначених у договорах купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки. Вказана нерухомість - придбане нерухоме майно буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувається ними під час шлюбу, а за правовстановлюючими документами значитиметься за дружиною [PERSON] . При цьому він ствердив, що гроші, які витрачатимуться на придбання нерухомого майна, є їхньою спільною сумісною власністю, про що свідчить посвідчена приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П. заява, зареєстрована в реєстрі №2455 (а.с. 158 т.1). 09.10.2013 р. позивач за первісним позовом [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 08.05.2015 р. він знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою та у той самий день зареєстрований за адресою: [ADDRESS] по 08.11.2015 р., про що свідчать копії з його паспорту громадянина України серія [NUMBER] (а.с. 13 т.1). 21.01.2016 р. [PERSON] подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт р.н. №062160210719, зареєстрований в ДАБІ у Рівненській області, а 19.02.2016 р. введено в експлуатацію садибний (індивідуальний) житловий будинок, про що свідчить Декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту, зареєстрована УДАБІ у Рівненській області №РВ142160500984 (а.с. 46-47, 115 т.1). 27.01.2016 р. КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» РОР виготовлено Технічний паспорт на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , замовником технічної інвентаризації на який вказано [PERSON] (а.с.118-121 т.1). Як убачається з Інформаційної довідки з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.02.2016 р. н.і.д. 54208506, зареєстровано право власності на введений в експлуатацію спірний житловий будинок загальною площею 264,4 кв.м., житловою площею 83,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , на підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту, зареєстрованої УДАБІ у Рівненській області №РВ142160500984; форма власності приватна (а.с.48 т.1). 01.03.2016 р. позивач за первісним позовом [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , про що свідчать копії з його паспорту громадянина України серія [NUMBER] (а.с. 13 т.1). 30.07.2019 р. [PERSON] набув у власність транспортний засіб марки Opel модель Omega н.з. [NUMBER] , номер шасі (кузов) [NUMBER] , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та Витяг з ЄДР МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 19.10.2022 р. (а.с.94-95, 97, 214 т.1) Як пояснила позивач за зустрічним позовом [PERSON] , 06.10.2021 р. вона звернулася до Рівненського районного суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області із вимогами про розірвання шлюбу; стягнення з [PERSON] на ї користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі 3500 грн. та доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 3500 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подання позову та до досягнення дітьми повноліття; визначення місця проживання сина [PERSON] та доньки [PERSON] з матір`ю (а.с.5-7 т.1). Як убачається із рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 20.09.2022 р. у справі 570/4629/21 (Номер провадження 2/570/254/2022), указаний шлюб між сторонами розірвано. Суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими (постанова КЦС ВС від 24.10.2024 № 752/8103/13-ц). 02.08.2023 р. позивач за первісним позовом [PERSON] знятий з реєстрації за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Частиною 3ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З огляду на наведені положення закону, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно із частиною третьоюстатті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першоюстатті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, конструкція нормистатті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. У постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 р. у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) «Об`єднана палата зауважує, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)). Згода - одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин. Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)). У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)). Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)). По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном. Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19). Обміркувавши викладене та підстави передання справи на розгляд Об`єднаної палати з урахуванням принципу розумності, касаційний суд зауважує, що: вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду; сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном; згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. При передачі справи на розгляд Об`єднаної палати колегія суддів вважала необхідним відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18), щодо застосування статті 65 СК України. У вказаних постановах суд касаційної інстанції зазначив, що: «наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, не свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки письмова згода необхідна при розпорядження таким майном, а не на його придбання». З урахуванням висновків, зроблених у цій постанові, Об`єднана палата відступає від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18), про те, що: «наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, не свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки письмова згода необхідна при розпорядження таким майном, а не на його придбання».» Отже, предметом спору у вказаній справі є два об`єкти нерухомого майна, придбані у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , а саме: житловий будинок та земельна ділянка з к.н. 5624687401:02:008:0038 за адресою: [ADDRESS] , покупцем яких відповідно до умов договорів купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки від 28.08.2013 р., є [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом [PERSON] стверджує, що спірну нерухомість прибрано за її особисті кошти, отримані від продажу її квартир, набутих до шлюбу. При цьому, наголошує, що заява [PERSON] про надання згоди нотаріусу на придбання нерухомого майна має лише формальний характер, не спростовує той факт, що спірна нерухомість придбана за особисті кошти [PERSON] , оскільки при посвідченні правочинів нотаріусом не перевіряється та не встановлюється джерело походження коштів на придбання майна та формально засвідчено підпис [PERSON] . Позивач за первісним позовом [PERSON] стверджує, що відповідно до нотаріальної заяви на придбання спірної нерухомості у спільну сумісну власність подружжя, при укладенні вказаних правочинів кожен з подружжя надав згоду на придбання вказаної нерухомості у спільну власність подружжя та за спільні кошти подружжя, тобто вказаною заявою сторони погодили та встановили юридичні факти набуття нерухомого майна у спільну сумісну власність подружжя, визначивши режим грошових спільних коштів як таких, що використані в інтересах сім`ї. Отже, сторони правочинів при їх укладенні, як встановлення юридичних фактів, що ніким не оспорювались, встановили правовий режим джерела набуття спірного майна подружжя, якими є спільні кошти та спільна праця подружжя. За змістом наведеної вище заяви від 28.08.2023 р., (а.с.158 т.1, посилання на яку міститься у п.10 та п.6 договорів купівлі-продажу від 28.08.2023 р.), [PERSON] відповідно до статті 369 ЦК України надав згоду своїй дружині [PERSON] на купівлю за ціну та на умовах, визначених у договорах купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки. Вказана нерухомість - придбане нерухоме майно буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувається ними під час шлюбу, а за правовстановлюючими документами значитиметься за дружиною [PERSON] . Тому, наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договорів купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. Судом враховано, що під час укладення договорів купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки, обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна спірної нерухомості. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що спірна нерухомість є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому підлягають до задоволення позовні вимоги за первісним позовом, а саме: визнання права власності у розмірі 1/2 на цю нерухомість за кожним з подружжя та слід відмовити у задоволенні зустрічного позову про визнання права особистої приватної власності за [PERSON] на спірну нерухомість. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 р. у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) виснував: «У постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати (частина друга статті 416 ЦПК України). На підставі викладеного, частини другої статті 416 ЦПК України, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду висловлює такі висновки про застосування норм права. Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.» Відповідно до ст. 76, ч.2 ст. 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, за встановлених судом обставин - наявність нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу спірної нерухомості від 28.08.2013 р., яка набута подружжям у спільну сумісну власність, виходячи з предмету та підстав первісного та зустрічного позовів, суд не бере до уваги докази, про які як на підставу свої вимог та заперечень вказує позивач за зустрічним позовом [PERSON] , зокрема договори про купівлю - продаж її іншої нерухомості як до так і після укладення шлюбу, договори про завдаток, та договір №01/15 про спільну діяльність у будівництві від 08.05.2015 р. Щодо наявності підстав для збільшення частки [PERSON] у спільному сумісному майні подружжя, про які її представник зазначила у судових дебатах, посилаючись на положення ч.2 ст.70 СК України, то суд зауважує, що проживання дітей з позивачем за зустрічним позовом [PERSON] , з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної нерухомості, позивач за зустрічним позовом не довела. Отже, спірна нерухомість була придбана подружжям у період шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними, а підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України немає. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль Opel Omega 1997 року випуску д.н.з. [NUMBER] та в порядку поділу майна виділити у власність [PERSON] авто і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок поділу авто грошову компенсацію ринкової вартості авто у розмірі 49 080 грн. Суд виходить з тих міркувань, що правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України від 12 липня 2001 року№ 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»(далі -Закон № 2658-III). Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону № 2658-III процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону. Підставою проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім (за змістом частини першої статті10і частини першої статті11 Закону № 2658-III). Статтею 32 Закону № 2658-III передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону. Відтак, чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків. Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658-III). Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18). В постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/650/13-ц (провадження № 61-1186св17) вказано, що на експерта покладаються інші функції та його висновки не тотожні відповідним висновкам оцінювача, складеним в рамках проведення оцінки нерухомого майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Об`єктивність і достовірність звітів і висновків оцінювача не визначається його попередженням про кримінальну відповідальність. Тоді всі звіти були б апріорі об`єктивними і достовірними на підставі лише попередження. Об`єктивність оцінки майна та здійснення її відповідно до вимог чинного законодавства як обов`язок оцінювача передбачені Законом № 2658-III без будь-якої прив`язки до повідомлень його про відповідальність. Отже, відсутні підстави стверджувати про необ`єктивність оцінювача через те, що він не був повідомлений про відповідну відповідальність. Разом з тим, за змістом статей 12 і 33 Закону 2658-III звіт про оцінку майна не створює ніяких правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає і підтверджує зроблені оцінювачем висновки і його дії по реалізації свого завдання. Матеріали справи не містять жодного Звіту з незалежної оцінки майна спірного транспортного засобу чи висновку експерта. Після виконання судом вимог ч.5 ст. 12, ст. 241 ЦПК України, учасниками справи інших клопотань щодо з`ясування обставини дійсної вартості спірного автомобіля до суду не надійшло. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20); від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 359/898/18 (провадження № 61-3703св19), від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 07 квітня 2021 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-11187св20), від 18 травня 2021 року у справі № 725/3818/19 (провадження № 61-11831св20). Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України. Таку ж позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), ухваленій після подання заявниками касаційний скарг, зазначивши у пункті 45, що вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. У пункті 50 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. Суд зауважує, що вимогою зустрічного позову [PERSON] є стягнення з [PERSON] грошової компенсації ринкової вартості авто у розмірі 49080 грн. З усних пояснень позивача за зустрічним позовом [PERSON] та її представника адвоката Тимошенко О.В. було встановлено, що ця величина / розмір компенсації 49080 грн. це середнє арифметичне отримане з сайту «Auto.Ria», виходячи з курсу долара США на день звернення із зустрічним позовом до суду. Вказаний розмір компенсації визнається позивачем за первісним позовом [PERSON] . Натомість із долучених до суду вх. 17149 від 17.09.2025 р. довідок ФОП [PERSON] , установлено, що: - відповідно до Довідки від 15.05.2025 р. середня ринкова вартість автомобіля Opel Omega тип кузова седан 1997 року випуску, двигун бензиновий, об`єм двигуна - 1998 см. куб. коробка передач механічна, станом на 15.05.2025 р. становить 116300 грн. (курс долара США по НБУ на 15.05.2025 р. 41.5376); -до Довідки від 15.05.2025 р. середня ринкова вартість автомобіля Opel Omega тип кузова седан 1997 року випуску, двигун бензиновий, об`єм двигуна - 1998 см. куб. коробка передач механічна, станом на 15.10.2022 р. становить 94710 грн. (курс долара США по НБУ на 15.10.202 р. 36.569). Позивач за первісним позовом [PERSON] визнав вимоги зустрічного позову про стягнення з нього грошової компенсації вартості авто у розмірі 49 080 грн., що на 1725 грн. менше середньої ринкової вартості спірного авто, визначеної у довідці станом на 15.10.2022 р. оцінювача [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, матеріали справи не містять доказів дійсної ринкової вартості спірного автомобіля на момент розгляду судом справи, а лише його середню ринкову вартість, (яка фактично не змінилася станом на 2025 р., а змінився лише курс долара США відносно гривні), тому зважаючи на визнання позивачем за первісним позовом розміру грошової компенсації середньо ринкової вартості спірного авто, з огляду на встановлену презумпцію спільної власності спірного автомобіля, а також ураховуючи засади змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, не подання сторонами доказу дійсної вартості ринкової вартості, суд уважає що до стягнення з позивача за первісним позовом [PERSON] підлягає саме 49 080 грн. в рахунок грошової компенсації середньої ринкової вартості спірного авто. Судові витрати : позивач за первісним позовом [PERSON] сплатив 7443 грн. судового збору згідно квитанції №67 від 26.09.2022 р. (а.с. 10 т.1). Позивач за зустрічним позовом [PERSON] сплатила 7443 грн. судового збору згідно квитанції №42 від 19.10.2022 р. (а.с. 30 т.1).

Outcome: approved