Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог До Оболонського районного суду міста Києва 13 жовтня 2025 року звернувся позивач [PERSON] через представника [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] суму матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 164491,50 грн., а також суму моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн, судові витрати 13738,33 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що 08 березня 2025 року в с.Білогородка Бучанського району Київської області за участі водія [PERSON] , який керував автомобілем BMW, реєстраційний номер [NUMBER] , та водія [PERSON] , яка керувала автомобілем MAZDA, реєстраційний номер [NUMBER] , сталася ДТП. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2025 року [PERSON] визнано винним в ДТП, яка трапилась 08 березня 2025 року. Зі звіту №419/04-24 від 30 квітня 2024 року вартість матеріального збитку, заподіяного [PERSON] , як власнику транспортного засобу MAZDA 3, реєстраційний номер [NUMBER] дорівнює 310545,00 грн. За складання звіту позивач сплатив оцінювачу 10000,00 грн. 18 липня 2025 року позивач звернувся до АТ «СГ «ТАС» із заявою про виплату страхового відшкодування. Страховик здійснив виплату в межах ліміту страхового відшкодування в розмірі 158400 грн. за вирахуванням франшизи в розмірі 1600 грн. Посилаючись, що завдані збитки перевищують розмір виплаченого страхового відшкодування, позивач просить стягнути з відповідача, як винного в ДТП, різницю завданих збитків 164491,50 грн. Також позивач зауважує, що в результаті ДТП йому завдано душевних страждань, від пошкодження автомобіля, не може користуватися власним майном, порушено нормальні життєві стосунки, та зв`язки, що вимагає додаткових зусиль, просить в рахунок компенсації моральної шкоди стягнути 50000,00 грн. та судові витрати. Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 ли13 жовтня 2025 року справу передано на розгляд судді Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено до судового розгляду на 20 листопада 2025 року з викликом сторін. Від представника відповідача [PERSON] 24 листопада 2025 року надійшов відзив на позовну заяву в якому просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування поданого відзиву зазначає, що позивачем не надано доказів складу правопорушення в діях [PERSON] ; розмір моральної шкоди не доведений; розмір судових витрат не підтверджений належними й допустимими доказами. Також представник відповідача заявила клопотання про перехід справи до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні 20 листопада 2025 року оголошено перерву до 22 грудня 2025 року. В судовому засіданні 22 грудня 2025 року представник позивача підтримав заявлені вимоги з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, наполягав на їх задоволенні. Проте клопотання представника відповідача про перехід справи до розгляду в загальному позовному провадженні, заперечував. Ухвалою суду 22 грудня 2025 року занесеною до журналу судового засідання відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про перехід розгляду справи за правилами загального позовного провадження, на підставі положення п.2 ч.6 ст.19 ЦПК України, оскільки справа є незначною складності, також ціна позову не перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідач та його представник до суду не з`явились про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази наявні у справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. Фактичні обставини справи Судом встановлено, що власником транспортного засобу MAZDA 3, реєстраційний номер [NUMBER] , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є [PERSON] 08 березня 2025 року в с.Білогородка Бучанського району Київської області за участі водія [PERSON] , який керував автомобілем BMW, реєстраційний номер [NUMBER] та водія [PERSON] , яка керувала автомобілем MAZDA, реєстраційний номер [NUMBER] , сталася ДТП. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2025 року, [PERSON] визнано винним в ДТП, яка трапилась 08 березня 2025 року. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Отже, вина відповідача [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 08 березня 2025року є встановленою та не підлягає доведенню. Станом на момент дорожньо-траспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля BMW, реєстраційний номер [NUMBER] була застрахована полісом в АТ «СГ «ТАС». Ліміт відповідальності за шкоду завдану майну становить 160000,00 грн, франшиза 1600,00 грн. Згідно виписки з карткового рахунку страховик здійснив виплату позивачу страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності 158400, 00 грн. У звіті про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 89833 від 18 червня 2025 року суб`єктом оціночної діяльності СОД [PERSON] визначена вартість відновлювального ремонту автомобіля MAZDA 3, реєстраційний номер [NUMBER] , в розмірі 472802,70 грн; ринкова вартість MAZDA 3, реєстраційний номер [NUMBER] становить - 310545,00 грн.; вартість матеріального збитку станом на 08 березня 2025 року дорівнює 310545,00 грн з урахуванням ПДВ на запасні частини, без урахування ВТВ. Також складено звіт про вартість пошкодженого колісного транспортного засобу від 23 червня 2025 року № 89833/1, відповідно до якого вартість пошкодженого КТЗ MAZDA 3, реєстраційний номер [NUMBER] , може становити 111185, 13 гривень. Висновком експерта №113 від 25 червня 2025 року визначений розмір матеріального збитку власнику автомобіля MAZDA 3, реєстраційний номер [NUMBER] - 321291,50 грн та висновком №113а визначена орієнтовна вартість транспортного засобу з урахуванням механічних пошкоджень після ДТП на дату 25 червня 2025 року в розмірі 90100,00 грн. Відповідно до квитанції від 24 червня 2025 року [PERSON] здійснив на картковий рахунок ФОП [PERSON] оплату за надані послуги 10000,00 грн. Позивачем долучена медична документація щодо стану здоров`я [PERSON] , яка 08 березня 2025 року звернулась до лікаря нейрохірурга з приводу травмування під час ДТП. Спір між сторонами виник з приводу стягнення з винуватця ДТП [PERSON] ,різниці між розміром завданих збитків та сумою виплаченого страхового відшкодування, а також компенсації завданої моральної шкоди. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього процесуальний кодекс України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України Про страхування , цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (стаття 2 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів). Згідно з частинами першою, другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. За ст. 29 та п. 32.7 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно з частиною другою статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Слід також зазначити, що якщо потерпілий звернувся до страховика, при цьому, страхового відшкодування недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження №61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19). Якщо позивачу недостатньо сплаченого страховиком відшкодування, він має право вимоги до винної у дорожньо-транспортній пригоді особи різницю між фактичним розміром шкоди і сумою страхового відшкодування. Водночас, відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Вирішуючи питання про відшкодування потерпілій особі різниці між фактичним розміром шкоди, завданої його транспортному засобу у ДТП, і здійсненою йому страховиком страховою виплатою, Верховний Суд у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 363/2222/16-ц (провадження № 61-501св18) зробив такий правовий висновок. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП. Таким чином, при вирішенні питання про розмір збитків, які підлягають відшкодуванню в зв`язку з пошкодженням автомобіля, з`ясуванню підлягають вартість транспортного засобу та вартість його ремонту, і зазначені обставини повинні бути оцінені з точки зору економічної обґрунтованості ремонту. Суд при вирішенні питання про стягнення з відповідача, як винної у ДТП особи завданої шкоди, ураховує звіт від 18 червня 2025 року, складений оцінювачем [PERSON] в якому визначений обсяг завданої шкоди на дату ДТП 08 березня 2025 року, в розмірі вартості транспортного засобу до ДТП - 310545,00 грн, оскільки вартість відновлюваного ремонту є більшою 4728002,70 грн, його проведення є економічно не обґрунтованим. Також суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] визначена ринкова вартість автомобіля в пошкодженому стані в розмірі 111185,13 грн. (а.с.12-35). Тому розмір матеріального збитку, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача становить 40959,87 грн, виходячи з розрахунку (310545,00 -158400-111185,13 грн). Суд не враховує висновок суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] за №113 та 113А, в якому визначена вартість матеріального збитку спричиненого власнику MAZDA 3, реєстраційний номер [NUMBER] - 321291,50 грн та вартість транспортного засобу з урахуванням механічних пошкоджень після ДТП на дату 25 червня 2025 року в розмірі 90100,00 грн., тому що у висновку визначена вартість не на дату ДТП, а на червень 2025 року. Отже, дані висновки суд до уваги не приймає, як неналежний доказ, тому компенсацію сплачених позивачем коштів в розмір 10000, 00 грн за їх проведення з відповідача не стягує. З огляду на те, що обсяг завданих збитків власнику пошкодженого автомобіля визначається саме на дату ДТП 08 березня 2025 року, а не на дату проведення оцінки 25 червня 2025 року. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналогічну позицію підтримав Верховний Суд у постанові від 19.09.2018 по справі №815/7401/16. Для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Кожна із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування завданої шкоди. Заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди та стягнення її з відповідача, позивач посилався на те, що у зв`язку з пошкодженням єдиного наявного в нього транспортного засобу він втратив можливість вести звичний спосіб життя, вільно пересуватися містом та за його межами, що потягло зміни у повсякденному житті й виробничих стосунках. Також під час ДТП отримала тілесні ушкодження близька позивачу людина [PERSON] . З урахуванням обставин справи, ураховуючи вимушені зміни у звичному режимі позивача, тяжкість та глибину страждань, пов`язаних зі знищенням автомобіля, виходячи із принципів розумності, співмірності й справедливості, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача, слід стягнути в рахунок компенсації моральної шкоди 7000 грн. Саме цей розмір відповідає критерію розумності та справедливості, не призведе до збагачення позивача за рахунок відповідача, й не поставить відповідача в край тяжке майнове становище. При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із позовом позивач сплатив судовий збір в розмірі 3738,33 грн. Ураховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню компенсація судового збору у розмірі 713,88 грн., відповідно до розрахунку (40959,87 х3738,33/214491,50). Судові витрати пов`язані із залученням експерта в розмірі 10000,00 грн компенсації не підлягають, оскільки висновки СОД [PERSON] судом не взято до уваги в якості доказу.

Outcome: partial