Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

12.11.2025 року [PERSON] , через свого представника адвоката Губську Христину Юріївну звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, скасування запису про право власності та скасування запису про обтяження нерухомого майна. Позивач зазначив у позовній заяві, що відповідач систематично, тривалий час та безпідставно не виконує істотні умови Договору щодо забезпечення позивача матеріальним утриманням та доглядом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, скасування запису про право власності та скасування запису про обтяження нерухомого майна.Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання. В підготовче засідання на 18.12.2025 року об 11 годині 30 хвилин з?явились представник позивача та відповідач. Представник позивача, адвокат Губська Х.Ю. позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі. Проти ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження не заперечувала. Відповідач 18.12.2025 року надав суду заяву про визнання позовних вимог з зазначенням пояснень щодо обставин, які призвели до неналежного виконання ним умов Договору. Відповідач зазначає, що на момент укладення договору довічного утримання він щиро розраховував на можливість належного та повного виконання взятих на себе зобов`язань, у тому числі щодо матеріального забезпечення та догляду за позивачем. Намір ухилятися від виконання договору з його боку був відсутній. Однак у подальшому він недооцінив обсяг та складність обов`язків, а також власні реальні фінансові та фізичні можливості. У зв`язку з обмеженими фінансовими ресурсами був змушений поставити потреби своєї сім`ї на перший план, що негативно позначилося на можливості належно виконувати умови Договору довічного утримання. Дослідивши матеріали справи та наявні докази, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д. 04 жовтня 2013 року за реєстровим №5-1107, номер запису про право власності: 2721961. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Між [PERSON] та [PERSON] 24 жовтня 2024 року було укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сизоненко Д.В., зареєстрований в реєстрі за №8693. Відповідно до п. 1. Договору [PERSON] (відчужувач) передав, а [PERSON] (набувач) прийняв у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка складається в цілому з двох житлових кімнат, загальною площею 55,9 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м. (далі квартира), взамін чого, [PERSON] , зобов`язаний забезпечувати [PERSON] утримувати та (або) доглядати довічно. Виконання цієї умови Договору підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №451580379 від 11.11.2025 - квартира за адресою: [ADDRESS] , опис: 2-кімнатна, загальною площею 55,9 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 171310251101) належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на підставі договору довічного утримання (догляду), серія та номер: 8693, виданий 24.10.2024. На зазначену квартиру зареєстровано/накладено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сизоненко Д.В. заборону на відчуження, обтяжувачем виступає [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на підставі договору довічного утримання (догляду), серія та номер: 8693, виданий 24.10.2024, номер запису про обтяження:57265572. Згідно приписів п. 9 Договору набувач (відповідач) зобов`язується сплачувати відчужувану (позивачу) щомісячно з 1 по 5 число матеріальне забезпечення, яке визначено сторонами в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок. Сума матеріального забезпечення підлягає сплаті готівкою набувачем (відповідачем) особисто відчужувачу (позивачу). За вимогою набувача (відповідача), відчужувач (позивач) повинен щоразу надавати відповідну письмову розписку про одержання зазначеної суми матеріального забезпечення. Згідно п. 10 Договору набувач (відповідач) зобов`язаний надавати усі види догляду (опікування). Догляд (опікування), що надається включає: - забезпечення відчужувача (позивача) продуктами харчування, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; - надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих працівників (лікарів, медичних сестер тощо); - надання будь-якої іншої допомоги; -вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення відчужувача (позивача) всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо. Так, підставою для звернення до суду стало виникнення між сторонами спору з приводу неналежного виконання відповідачем, який є набувачем за вищевказаним Договором, зобов`язань за договором довічного утримання, укладеним 24 жовтня 2024 року, який є чинним. З матеріалів справи вбачається, що до серпня 2025 року відповідач здійснював періодично виплати, однак не в розмірі, передбаченому Договорі, а позивач самостійно сплачував комунальні платежі, купляв медикаменти та продукти харчування, а також самостійно ніс інші додаткові витрати. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на виконання умов договору, навпаки підтвердив викладені позивачем обставини та підтримав позовні вимоги. Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Сторона, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок непрацездатності. Зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За правилом частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами ( стаття 629 ЦК України ). Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) є оплатним, оскільки набувач отримує у власність за цим договором певне майно, а відповідач необхідне утримання у вигляді відповідних матеріальних благ і послуг. Частиною першою статті 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Підстави для розірвання договору довічного утримання (догляду) в судовому порядку визначені статтею 755 ЦК України. Так, на вимогу відчужувача договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Положення частини першої статті 755 ЦК України не містять визначення «неналежне виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання (догляду)», а тому, вирішуючи це питання, суд повинен ураховувати конкретні обставини справи, умови договору довічного утримання (догляду) та положення статті 651 ЦК України, які визначають загальні підстави для зміни або розірвання договору. У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення (частина перша статті 756 ЦК України ). Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18). У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі №753/10508/18 (провадження № 61-16804св21) вказано, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій». У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19 (провадження № 61-5955св21) зазначено, що «відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач». Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України ). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ( стаття 79 ЦПК України ). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України ). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ураховуючи наведене, оцінивши умови договору та надані сторонами докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання договору довічного утримання з підстав його неналежного виконання відповідачем. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане. Частиною першою статті 756 ЦК України передбачено, що правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане. Задоволення позовної вимоги про розірвання договору довічного утримання є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, адже воно призводить до припинення договірних правовідносин і повернення майна відчужувачу. Рішення суду про розірвання договору є правовим наслідком, який вимагає внесення відповідних змін до відповідних реєстрів нерухомості та речових прав, за таких обставин позовні вимоги щодо скасування записів про право власності та про обтяження нерухомого майна (заборону відчужувати) на квартиру за адресою: [ADDRESS] , опис: 2-кімнатна, загальною площею 55,9 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 171310251101), зареєстровані приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сизоненко Д.В. - задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial