Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

03 липня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Лютенської сільської територіальної громади в особі Лютенської сільської ради, треті особи: приватний нотаріус Антонова Тетяна Василівна, [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. 08 липня 2025 року ухвалою Гадяцького районного суду провадження у даній справі відкрито. 14 жовтня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. [PERSON] проти задоволення позову не заперечувала, вказала, що вона відмовилась від частки у спадковому майні після смерті матері. Від представника відповідача територіальної громади в особі Лютенської сільської ради, Миргородського району, Полтавської області Омельченка В. І. надійшла заява, в якій він просить справу розглянути без участі представника сільської ради, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Антонова Т. В. в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, пояснень по суті справи суду не надавала. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] надали пояснення по справі, з яких вбачається, що позивач [PERSON] є їх батьком, який після смерті їх матері [PERSON] , померлої [INFO] , прийняв спадщину, що складється з житлового будинку та господарських будівель і споруд, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Вони, як спадкоємці першої черги після смерті матері до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини чи відмову від спадщини не звертались, спадщину не прийняли. На спадкове майно після смерті матері не претендують, не заперечують щодо задоволення позовних вимог позивача. [PERSON] звернулась до суду з заявою про розгляд справи без її участі. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, з`ясувавши позицію сторін, викладену в письмових заявах, дослідивши матеріали справи та наявні в матеріалах справи докази, надавши їм належну правову оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцю після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.11.1985 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується їх свідоцтвами про народження. [PERSON] 28.09.2013 зареєструвала шлюб з [PERSON] , в зв`язку з чим змінила своє прізвище на прізвище чоловіка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. [PERSON] 11.09.2021 зареєструвала шлюб з [PERSON] , в зв`язку з чим змінила своє прізвище на прізвище чоловіка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Як вбачається з повідомлення виконавчого комітету Лютенської сільської ради Миргородського району №02.1/01-18/373 від 06.05.2025, згідно виписки з погосподарської книги №16 станом на 05.08.1992 у домоволодінні по [ADDRESS] проживали: голова двору - [PERSON] 1959 р.н., члени двору: [PERSON] чоловік 1957 р.н., [PERSON] дочка 1989 р.н., [PERSON] дочка 1991 р.н.. Відповідно до довідки виконавчого комітету Лютенської сільської ради Миргородського району № 02.1/01-18/643 від 28.10.2025, згідно погосподарської книги №16 особового рахунку № [NUMBER] за 1986-1990 роки, житловий будинок в [ADDRESS] , який обліковується за головою двору [PERSON] , збудований у 1988 році та згідно облікових даних домоволодінь має адресу: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] в с. Лютенька померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Спадщину після її смерті прийняв чоловік [PERSON] , дочки [PERSON] та [PERSON] відмовились від прийняття спадщини після смерті матері, не звернувшись з заявами до нотаріуса. Статтею 346 ч.1 п.11 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом має той з подружжя, який пережив спадкодавця, діти спадкодавця та батьки. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності\~це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Судом встановлено з технічного паспорта, що спірний житловий будинок був збудований подружжям [PERSON] у 1987 році. Відповідно ст. 1268 ч. 1 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. На час завершення будівництва спірного домоволодіння (1987-1988 рік) державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими, як Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків (надалі за текстом Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Відповідно до ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Указу Президії Верховної Ради від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-П. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і не стосувалась домоволодінь, розташованих у сільській місцевості. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Вказані вище правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Факт набуття права власності був пов`язаний з моментом побудови.\~ Таким чином, з моменту побудови громадянином у 1987 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 86 Цивільного кодексу Української РСР він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року за № 1952-IV (зі змінами), встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З постанови приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Антонової Т. В. вбачається, що до нотаріальної контори звернувся [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з питанням оформлення спадкових прав на майно померлої [INFO] [PERSON] , яка проживала за цією ж адресою, однак позивачу відмовлено в оформленні спадщини після смерті дружини на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на домоволодіння. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу [PERSON] приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Антоновою Т. В. 24.07.2025 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за №655 та за №656 на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та на земельну ділянку призначену для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Доньки померлої [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] у своїх поясненнях суду повідомили, що не прийняли спадщину після смерті матері фактично в силу ст. 1268 ЦК України, оскільки не були зареєстровані на день її смерті за адресою її проживання. Також не звертались до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті матері та не заперечували щодо задоволення позовних вимог [PERSON] про прийняття спадщини після смерті їх матері [PERSON] . Відповідно даних технічного паспорту, домоволодіння по [ADDRESS] складається з: житлового будинку позначеного на технічному паспорт літерою «А-1,а», гаража «Б», погреба «В», літньої кухні «Г, г», сараю «Д, д», вбиральні «Е», огорожні №1, колодязя №2, навісу №3. Вартість домоволодіння по [ADDRESS] становить 232\~920 грн. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку відмова нотаріуса у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця і є тим винятковим випадком, який змусив позивача звертатися до суду. За таких обставин суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, так як судом встановлено, що спадкодавець за життя набув права власності на домоволодіння в установленому на той час законом порядку, а також здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що позивач є спадкоємцем на майно після смерті матері.

Outcome: approved