Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з відповідним позовом до [PERSON] про визначення частки у спільній сумісній власності. В обгрунтування позову зазначено, що 19 серпня 1998 року між продавцем [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку A-l, загальною площею 52.50 кв.м., житловою площею 42.30 кв.м., Б-сарай, В-погріб, Д-вбиральня, 1 - водоколонка, II - замощення, № 1-3 - паркан, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчений Товарною біржею «Криворізька», реєстраційний номер 001/269-Н. 17.10.2002 рішенням Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від. по справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до товарної біржі «Криворізька», про визнання правочину купівлі-продажу житлового дому дійсним, вирішено - угоду купівлі-продажу житлового дому [ADDRESS] між [PERSON] , як продавця та [PERSON] , [PERSON] як покупцями з іншої сторони, посвідчену товарною біржою «Криворізька» визнано дійсною. Відповідно до витягу БТІ з реєстру прав власності на нерухоме майно №21962595 від 23.02.2009 житловий будинок з господарчими побудовами за адресою [ADDRESS] , номер запису 42048 в книзі 194-288 належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності в розмірі 1/1 частки. Згідно із описом об?єкту, зазначеним у витязі №21962595 від 23.02.2009, він складається з житлового будинку A-1, загальною площею 54.4 кв.м., житловою площею 44,1 кв.м., В-погрібу загальною площею 6.9 кв.м., Д-вбиральні - 1,2 кв.м., І - водоколонка, ІІ - замощення. Крім цього, 02.02.2001 року [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП №030869, зокрема на земельну ділянку по [ADDRESS] розміром 0,0596 га. Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки, який зазначений в Державному акті співвласниками є гр. [PERSON] та гр. [PERSON] . Позивач зазначає, що вказана нерухомість була придбана нашим подружжям та є приватною спільною сумісною власністю. Станом на сьогоднішній день укладений між [PERSON] та [PERSON] , шлюб є розірваним. На сьогоднішній день Відповідач не бажає через нотаріальну контору виділити частки у спільній сумісній власності, тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом порушеного права. Ухвалою суду від 08.05.2025 року позов прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 10.06.2025 року відповідачкою подано відзив на позовну заяву, в якому остання не погоджується із деякими підставами позову та просить суд виділити із спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях - по частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] кожному, із урахуванням прибудови до будинку, яка знаходиться у стані реєстрації. В обгрунтування заперечень на позов зазначила, що відповідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19.08.1998 р., який визнано дійсним рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 17.10.2002 р., спірне домоволодіння складається з житлового будинку А-1 загальною площею 52,50 кв.м., Б - сараю, В - погребу, Д - уборної, 1- водоколонки, ІІ - замощення, № 1-3 забору, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Такі ж споруди зазначені в «Описі об?єкта» у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Проте, за час перебування у шлюбі мною та позивачем за спільні кошти на території домоволодіння за вищевказаною адресою була побудована капітальна споруда - прибудова до будинку, яка не зареєстрована у встановленому законом порядку. 19.05.2025р. відповідачкою та позивачем до Центру адміністративних послуг «Віза» подано заяву про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - вищезазначену капітальну прибудову. Відповідачка вважає, що капітальна прибудова до будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яка наразі не зареєстрована у встановленому законом порядку, а лише перебуває в процесі реєстрації має бути визнана спільною сумісною власністю подружжя та має бути врахована при визначенні часток. 03.09.2025 року відповідачкою подане клопотання, в якому вона прохала долучити до матеріалів справи документацію на підтвердження факту введення в експлуатацію та реєстрацію права власності на прибудову, яка є невід`ємною частиною домоволодіння ,яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13.10.2025 року справу прийнято до розгляду в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надала до суду в письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, проти позову не заперечує. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що позивачка з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , був розірваний, актовий запис 101 від 09 вересня 2014 року. За час спільного подружнього життя, 19 серпня 1998 року між продавцем [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку A-l, загальною площею 52.50 кв.м., житловою площею 42.30 кв.м., Б-сарай, В-погріб, Д-вбиральня, 1 - водоколонка, II - замощення, № 1-3 - паркан, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчений Товарною біржею «Криворізька», реєстраційний номер 001/269-Н. 17.10.2002 рішенням Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від. по справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до товарної біржі «Криворізька», про визнання правочину купівлі-продажу житлового дому дійсним, вирішено - угоду купівлі-продажу житлового дому [ADDRESS] між [PERSON] , як продавця та [PERSON] , [PERSON] як покупцями з іншої сторони, посвідчену товарною біржою «Криворізька» визнано дійсною. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.04.2025 року, житловий будинок з господарчими побудовами за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 19.08.1998, зареєстрованого на товарній біржі «Криворізька». Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, знаходиться на земельній ділянці площею 0.0596 га (для обслуговування житлового будинку, господарських споруд). 02.02.2001 [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП №030869, на вищезазначену земельну ділянку по [ADDRESS] . Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки, який зазначений в Державному акті та згідно з витягом з кадастрової карти співвласниками земельної ділянки є гр. [PERSON] та гр. [PERSON] . Згідно копії витягів з Державного реєстру речових прав від 22.05.2025 року, земельна ділянка з кадастровим номером 1211000000:08:152:0067, площею 0,596 га належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Згідно звіту про оцінку майна від 21.04.2025 року ринкова вартість житлового будинку з господарськими спорудами та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість становить 154 350,00 грн. 19.05.2025 р. сторонами у справі до Центру адміністративних послуг «Віза» подано заяву про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - капітальну прибудову. Як встановлено під час судового розгляду на даний час, спірний житловий будинок подружжя перебуває на стадії реконструкції, введення в експлуатацію та реєстрації права власності на прибудову до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї. Пунктом 30 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК України. Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Пунктом 22 вказаної Постанови Пленуму встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно з`ясовувати, коли саме сторони припинили ведення спільного господарства, обсяг спільного майна, нажитого на час припинення ведення спільного господарства, джерела придбання цього майна, наявність боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. За нормами ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В матеріалах справи відсутні докази про домовленість між сторонами про порядок поділу майна. За змістом статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Житловий будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 1211000000:08:152:0067, яка належить на праві приватної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.08.1998 р. за № 270-Н. Державний акт на право приватної власності на землю було видано відповідачці [PERSON] 02.02.2001 року. Пунктом 5 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 (провадження № 61-3478св18), зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України». Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що необхідно визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, розділити спільний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку на дві рівні частини, визнавши за кожним право власності на нерухоме майно 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/2 частину земельної ділянки. Право спільної сумісної власності подружжя на вказане нерухоме майно припинити. Отже, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на частку нерухомості у спільній сумісній власності подружжя є обґрунтованими, законними та доведеними належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч.1, ч.2 п.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : у разі задоволення позову - на відповідача. Проте позивачем в позові не ставиться питання про стягнення на його користь судових витрат, тому суд не вбачає доцільності в стягненні судового збору з відповідачки та залишає їх за позивачем.

Outcome: approved