Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: позивачка просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання. Свої вимоги мотивує тим, що вона 16.07.2015 зареєструвала з відповідачем шлюб. Від даного шлюбу в них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею та перебуває на її утриманні. Одруження виявилось невдалим, тому вона звернулася до Долинського районного суду Івано-Франківської області із позовною заявою про розірвання шлюбу. Відповідач має постійне місце роботи та стабільну заробітну плату, тому може сплачувати на дитину аліменти в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку. В судове засідання позивачка не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак на електронну адресу суду від нього поступила заява про розгляд справи без його участі, в якій він позов визнав, не заперечив щодо його задоволення. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: 25 листопада 2025 року позивачка подала до суду позовну заяву. Згідно з ухвалою суду від 27.11.2025, суд відкрив провадження у даній справі та призначив судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 22 грудня 2025 року від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких позивачка позов підтримала, відповідач - визнав. Частиною 1 статті 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд перевірив, що заява відповідача про визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, а тому приймає таке визнання позову. Положеннями частини 2 ст. 247 ЦПК України встановлено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, які встановив суд, та зміст спірних правовідносин: згідно з даних копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , яке видане повторно 07.10.2025, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.07.2015 (а.с. 10). Під час шлюбу в них народилася [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , яке видане повторно 07.10.2025 (а.с. 9). Суд із ЄДРСР установив, що на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17.11.2025, яке набрало законної сили 18.12.2025, шлюб між сторонами розірвано. Як ствердила позивачка, дочка проживає з нею. Будь-яких заперечень з цього приводу відповідач не висловлював. При цьому сторони та їхня малолітня дитина зареєстровані за однією адресою, на що вказують відповідні відмітки у паспортах та витяги з Реєстру територіальної громади (а.с. 4-6, 8, 11, 12-14). Відповідач у своїй заяві від 22.12.2025 не заперечив щодо стягнення з нього аліментів, визнавши позов. Між сторонами виник спір щодо виконання батьком свого обов`язку по утриманню дитини. Оцінка суду та норми права, які застосував суд: вивчивши письмові заяви сторін, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з таких підстав. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ч. 1, 2 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У ч. 1 ст. 182 СК України зазначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення права дитини на рівень життя, необхідний для її гармонійного розвитку, є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Суд уважає доведеними доводи позивачки про те, що їхня спільна дочка проживає разом із нею, відповідач участі в її утриманні не бере, тому вона просить стягувати з нього аліменти в розмірі 1/4 частки від його заробітку, які забезпечать регулярне щомісячне утримання дитини. [PERSON] не заперечив щодо стягнення з нього аліментів, про що подав відповідну заяву. Враховуючи викладене вище, суд дійшов переконання, що позовні вимоги слід задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на дочку [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги обставини, зазначені в ч. 1 ст. 182 СК України, відсутність інших документально підтверджених утриманців у відповідача, тому вважає, що аліменти у вказаному розмірі є гарантованими, справедливими, розумними та необхідними для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Стягнення аліментів слід розпочати від дня пред`явлення позву, як це визначено ч. 1 ст. 191 СК України, і проводити до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України, рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Розподіл судових витрат між сторонами: відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на викладені вище норми, зважаючи на те, що позивачка була звільнена від сплати судового збору при поданні позову до суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", її позовні вимоги задоволені, а відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що з останнього на користь держави слід стягнути 605,60 грн (50% від 1211,20 грн) судового збору. На підставі викладеного, ст. 3, 27 Конвенції про права дитини, ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 180, 181, 182, 183, 191 СК України, ст. 141, 142, 206, 430 ЦПК України,

Outcome: approved