Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Айкон Дебт Коллекшн» (далі по тексту рішення - ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн») звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з останнього заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 7876 грн. 00 коп., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту складає 4000 грн. 00 коп.; прострочена заборгованість за процентами - 3876 грн. 00 коп.. Позов обгрунтовується тим, що 09 жовтня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (далі по тексту рішення - ТОВ «Лінеура Україна», як товариством, та відповідачем [PERSON] , як клієнтом, був укладений договір №1129324 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за яким товариство надає відповідачу на умовах строковості, зворотності та платності грошові кошти в гривні на наступних умовах: сума кредиту - 4000,00 грн.; строк кредиту - 30 днів; стандартна процентна ставка - 1,9% в день, а відповідач зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Вказаний кредитний договір був укладений сторонами відповідно до ст.ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» шляхом його підписання відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер його мобільного телефону. На виконання умов договору товариством 09 жовтня 2020 року було перераховано кредитні кошти на картковий рахунок відповідача за реквізитами вказаної ним платіжної картки № [NUMBER] . Враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, а також заміну в порядку укладення договору факторингу №1-070922021 від 07 вересня 2021 року сторони кредитора у кредитному договорі №1129324 від 09 жовтня 2020 року з ТОВ «Лінеура Україна» на ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп»» (далі - ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп») та в подальшому на підставі договору №2-07/09/2021 відступлення права вимоги від 07 вересня 2021 року з ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн», позивач прохав стягнути із [PERSON] на його користь зазначену вище суму заборгованості. З урахуванням понесених судових витрат, представник позивача прохав суд стягнути з відповідача по справі сплачений при подачі позову до суду судовий збір в сумі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10500,00 грн.. Відповідач по справі [PERSON] відзиву на позовну заяву ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» разом з доданими до нього письмовими доказами на обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог та розміру судових витрат у встановлений судом строк не подав. ІІ. Заяви та клопотання. Представник позивача в прохальній частині позовної заяви не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення на підставі наявних доказів (а.с.6 зворот). 08 грудня 2025 року представником позивача до суду подана заява про розподіл судових витрат з додатками, в якій він прохає стягнути з відповідача [PERSON] витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10500,00 грн. (а.с.65-67). Заяв та клопотань від відповідача по справі [PERSON] в порядку ст.ст.43, 84, 183 ЦПК України, в тому числі, про розгляд справи за його відсутності чи відкладення судового розгляду, витребування доказів, на дату проведення судового засідання не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 19 листопада 2025 року постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.50-51). В зв`язку з тим, що в судове засідання відповідач [PERSON] , будучи повідомленим про дату, час і місце його проведення в порядку ст.128 ЦПК України, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив на позовну заяву, судом за наявності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України, 19 грудня 2025 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 09 жовтня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна», як товариством, та [PERSON] , як клієнтом, був укладений договір №1129324 про надання коштів на умовах фінансового кредиту (далі - Договір, кредитний договір, договір №1129324), який згідно положень ст.ст.10-12 Закону України «Про електронну комерцію» був вчинений в електронній формі шляхом його підписання відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора C626, надісланого йому товариством у виді смс-повідомлення на зазначений відповідачем фінансовий номер: [NUMBER], що підтверджується довідкою про ідентифікацію клієнта (а.с.8-11, 18). Укладення сторонами 09 жовтня 2020 року кредитного договору в електронному вигляді відповідає умовам пункту 1.1 розділу 1 Договору, яким визначено, що укладення цього Договору здійснюється сторонами за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через веб-сайт або мобільний додаток, а також пункту 9.8 Договору, згідно з яким цей Договір укладається шляхом направлення його тексту в особистий кабінет клієнта для ознайомлення та підписання та вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання ним електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується для кожного разу використання та направляється клієнту на номер його мобільного телефону, повідомлений останнім товариству. Введення клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом цього договору вважається направленням товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього Договору. Згідно умов укладеного Договору (пункти 1.2, 1.3, 2.1) ТОВ «Лінеура Україна» надає відповідачу [PERSON] на умовах строковості, зворотності та платності строком на 30 днів грошові кошти в розмірі 4000,00 грн. в безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта, зазначену ним в особистому кабінеті, яка має наступні реквізити № [NUMBER] , а відповідач зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Дата повернення кредиту вказується в Графіку платежів, що є Додатком №1 до цього Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору (пункти 1.3, 9.15 Договору). За змістом пунктів 1.3, 1.4, 1.4.1, 1.4.2 та 3.1 Договору процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та залежить від фактичного виконання клієнтом умов Договору та становить: 1) знижена процентна ставка - 0,57% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (208,95 процентів річних), яка застосовується в межах строку надання кредиту, зазначеного в п.1.3 цього Договору, якщо в цей час клієнт здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою повернення кредиту, що вказані в Графіку платежів; 2) стандартна процента ставка - 1,90% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (693,50 процентів річних), яка застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в п.1.3 цього Договору, якщо клієнт не виконав умови, зазначені в п.п.1.4.1Договору для застосування зниженої процентної ставки; 3) нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». Умовами Договору також визначено, що: 1) у випадку неможливості виконання зобов'язань за Договором у повному обсязі у встановлений термін та за умови, що заборгованість за кредитом складає не менше 400,00 грн. (включно) клієнт може ініціювати продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту шляхом укладення додаткової угоди до Договору (пункт 4.2 Договору); 2) пропозиція (оферта) клієнта щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом натискання кнопки «продовжити кредит» в особистому кабінеті або відповідної кнопки в платіжному терміналі та здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів; після отримання товариством грошових коштів заява клієнта про продовження строку користування кредитом вважається поданою (пункт 4.2); 3) товариство має право, але не обов'язок протягом 24 годин з моменту вчинення клієнтом вказаних в п.4.2 дій, акцептувати пропозицію (оферту) клієнта про продовження строку користування кредитом шляхом направлення клієнту засобами текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (з зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлені клієнтом товариству в особистому кабінеті/зазначені в Договорі та одноразовий ідентифікатор у вигляді коду для підписання клієнтом додаткового договору (пункт 4.3 Договору); 4) додатковий договір вважається укладеним з моменту одержання товариством грошових коштів згідно з підпунктом 4.2 Договору та підписання його клієнтом електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора (пункт 4.4 Договору). Також сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з Графіком платежів, а у випадку якщо відбулося продовження строку користування кредитом - не пізніше дня, що є новою датою повернення кредиту, що вказано в додатковому договорі та відображається клієнту в особистому кабінеті (пункт 5.1 Договору). Згідно з Графіком платежів, який є Додатком №1 до Договору, повернення відповідачем [PERSON] кредиту здійснюється одноразово шляхом сплати ним 08 листопада 2020 року суми кредиту 4000,00 грн. та нарахованих процентів в сумі 684,00 грн., а всього: 4684,00 грн. (а.с.11 зворот). 09 жовтня 2020 року ТОВ «Лінеура Україна» на виконання умов кредитного договору було здійснено переказ грошових коштів в загальній сумі 4000 грн. 00 коп. на картковий рахунок відповідача за № [NUMBER] , що відповідає сумі кредиту та способу його надання згідно з умовами укладеного між сторонами кредитного договору (а.с.17). 07 вересня 2021 між ТОВ «Лінеура Україна» (клієнт) та ТОВ «ФК Сіті Фінанс Груп» (фактор) було укладено договір факторингу №1-07092021, за яким: 1) клієнт передає, а фактор приймає права вимоги в розмірі портфеля заборгованості (пункт 6.2.1); 2) права вимоги переходять до фактора після підписання сторонами цього договору та виконання вимог п.7.2 договору (пункт 6.2.3); 3) фактор здійснює плату клієнту шляхом перерахування суми, що вказана в п.7.1 цього договору протягом двох робочих днів з дати підписання сторонами цього договору (пункт 7.2) (а.с.13-16). Платіжною інструкцією від 08 вересня 2021 року за №42 підтверджується оплата фактором на користь клієнта за відступлені права вимоги до боржників за договором №1-07092021 ціни продажу, зазначеної в п.7.1 договору факторингу (а.с.20). Як вбачається із копії витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №1-07092021 від 07 вересня 2021 року, ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» право вимоги до боржника [PERSON] за договором №1129324 від 09 жовтня 2020 року на загальну суму заборгованості 7876,00 грн., з яких: залишок по тілу кредиту складає 4000,00 грн., залишок по відсотках - 3876,00 грн. (а.с.21). 07 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» (кредитор) та ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» (новий кредитор) був укладений договір №2-07/09/2021 відступлення права вимоги, за яким кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитними договором, а новий кредитор замінює кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов'язки за кредитним договором. В дату підписання цього Договору відступлення прав вимоги кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор таким, що набув права вимоги до боржника та набув усіх прав та обов'язків сторони - кредитора за кредитним договором (пункти 1.1, 1.2) (а.с.22-23). Як вбачається із витягу з Реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №2-07/09/2021 від 07 вересня 2021 року ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» відступило ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» право грошової вимоги до [PERSON] за договором №1129324 від 09 жовтня 2020 року на загальну суму заборгованості 7876,00 грн. (а.с.24). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором за період з 09 жовтня 2020 року по 21 квітня 2021 року загальний розмір заборгованості відповідача становить 7876,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 4000,00 грн., за процентами - 3876,00 грн.. Розмір внесених відповідачем платежів на погашення заборгованості за нарахованими процентами становить 5244,00 грн. (а.с.46-48). Під час судового розгляду справи відповідачем [PERSON] , з урахуванням вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України, не спростовані надані позивачем докази укладення ним 09 жовтня 2020 року кредитного договору та отримання від позивача кредитних коштів у зазначеному вище розмірі. Доказів здійснення погашення заборгованості за наданим кредитом в повному обсязі відповідачем [PERSON] під час судового розгляду також надано не було. Належні та допустимі докази того, що вищезазначена сума заборгованості раніше стягувалась чи була стягнута з відповідача в матеріалах цивільної справи відсутні. V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Виконуючи приписи ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи оцінку аргументам, наведеним позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст.626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно приписів п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закону), який встановлює порядок вчинення електронних правочинів, електронним договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків та оформлена в електронній формі. За змістом ст.11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною та вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч.6 цієї статті, зокрема шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону. Відповідно до положень ст.12 Закону моментом підписання електронного правочину є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилається іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону). Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом (постанова Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19). Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України). Судом встановлено, що договір №1129324 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 09 жовтня 2020 року був підписаний відповідачем [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора С626, надісланого йому ТОВ «Лінеура Україна» у виді смс-повідомлення на номер мобільного телефону [NUMBER] , що підтверджує укладення даного договору саме як електронного правочину в порядку, передбаченому ст.ст.10-12 Закону України «Про електронну комерцію», та згоду відповідача з усіма його істотними умовами. В протилежному випадку - без здійснення входу відповідача на веб-сайт позикодавця за допомогою логіна та пароля особистого кабінету та без отримання ним одноразового ідентифікатора у виді електронного повідомлення, укладення договору позики було б технічно неможливим. Подібний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19. Належних доказів на спростування тверджень позивача ТОВ «ФК «Айкон Дебт Коллекшн» щодо здійснення саме відповідачем електронного підпису кредитного договору №1129324 від 09 жовтня 2020 року за допомогою одноразового ідентифікатора С626 суду надано не було. Згідно положень ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» , якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст.1054 ЦК України). За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі №607/11746/17 та від 25 липня 2024 року у справі №500/6150/14, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Відповідно до положень ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зазначено, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов'язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У ст.629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов'язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов'язання його сторони набувають обов'язки (а не лише суб'єктивні права), які вони мають виконувати (див. постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17). Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (див. постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі №463/9914/20). Судом встановлено, що матеріали цивільної справи не містять, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування факту отримання грошових коштів за кредитним договором, укладеним між ним та первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна», та презумпцію його правомірності, а також презумпцію правомірності договорів факторингу №1-07092021 та договору 2-07/09/2021 відступлення права вимоги від 07 вересня 2021 року. Зазначені договори з огляду на відсутність доказів протилежного не визнавались судом недійсними. Отже, набуття позивачем ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» права вимоги заборгованості за договором №1129324 від 09 жовтня 2020 року у передбаченому законом порядку та у визначеному згідно умов цього договору розмірі під час судового розгляду відповідачем спростована не була. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на дату укладення договорів) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. За змістом ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, доходи кредитодавця у вигляді процентів. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). З наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за договором №1129324 від 09 жовтня 2020 року вбачається, що сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту) складає 4000,00 грн., а заборгованість за процентами - 3876,00 грн.. Перевіряючи обґрунтованість пред'явленої до стягнення суми заборгованості відповідача за кредитним договором, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що визначений кредитним договором розмір грошових коштів, які були надані відповідачу в якості кредиту, становить 4000,00 грн.. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, сума внесених відповідачем грошових коштів на погашення тіла кредиту відсутня. Отже, розмір заборгованості відповідача за тілом кредиту становить 4000,00 грн.. Разом з тим, за змістом ст.1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18). В усталеній практиці Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Судом по справі встановлено, що визначений п.1.3 кредитного договору строк кредиту складає 30 днів та згідно з Графіком платежів, що є Додатком 1 до кредитного договору, 08 листопада 2020 року є датою повернення кредиту та сплати нарахованих процентів. Разом з тим, в п.3.1 кредитного договору сторонами було узгоджено, що нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення. Отже, узгоджений сторонами кредитного договору період нарахування первісним кредитором процентів за наданим відповідачу [PERSON] кредитом становив з 09 жовтня 2020 року по 08 лютого 2021 року (08 листопада 2020 року - закінчення строку, визначеного в п.1.3 Договору та додатково 90 днів після цього згідно з п.3.1 Договору). Одночасно з цим, подальше, поза цим строком (після 08 лютого 2021 року), нарахування процентів за користування відповідачем кредитними коштами є необґрунтованим та таким, що не відповідає умовам кредитного договору. Нарахування процентів в період з 09 жовтня 2020 року по 07 листопада 2020 року (30 днів) в сумі по 22,80 грн. за кожний день (0,57% від 4000,00 грн.), що становить 684,00 грн., відповідає пунктам 1.3, 1.4.1 кредитного договору. Нарахування процентів в період з 08 листопада 2020 року по 08 лютого 2021 року (90 днів) в сумі по 76,00 грн. за кожний день (1,90% від 4000,00 грн.), що становить 6840,00 грн. відповідає пунктам 1.4.2 та 3.1 кредитного договору. Загальна сума процентів, нарахована за період з 09 жовтня 2020 року по 08 лютого 2021 року становить 7524,00 грн.. Сума внесених відповідачем грошових коштів на сплату процентів становить 5244,00 грн.. Отже, сума процентів за наданим кредитом, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] , становить 2280,00 грн. (7524,00 грн. - 5244,00 грн.). Проведений судом розрахунок заборгованості відповідача за процентами відповідає наданому позивачу розрахунку заборгованості в частині визначення суми процентів за користування кредитом, що нараховані станом на 08 лютого 2021 року включно, та яка складає 2280,00 грн.. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказів на підтвердження укладення між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем [PERSON] в порядку розділу 4 договору №1129324 від 09 жовтня 2020 року додаткових угод (договорів) щодо продовження строку користування кредитом (пролонгація строку кредиту) представником позивача суду надано не було. Такі докази в матеріалах цивільної справи також відсутні. Позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] передбачених ч.2 ст.625 ЦК України індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми за прострочення виконання ним грошового зобов`язання позивачем заявлено не було, обгрунтований розрахунок зазначених сум, як таких, що підлягають стягненню з відповідача, до суду позивачем також не подавався. За вказаних обставин, враховуючи на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України зазначені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин та диспозитивність цивільного судочинства, суд, здійснюючи розгляд справи в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача процентів за наданим кредитом у розмірі 2280 грн. 00 коп., що були нараховані первісним кредитором станом на 08 лютого 2021 року. При цьому суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин сторін положень п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо не нарахування військовослужбовцям процентів за користування кредитом, з огляду на наявну в матеріалах цивільної справи копію військового квитка відповідача [PERSON] , виданого 03 грудня 2021 року, оскільки: 1) нарахування процентів за користування кредитом (з 09 жовтня 2020 року по 08 лютого 2021 року) відбувалось не під час дії особливого періоду та не під час мобілізації (Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року; Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено про проведення загальної мобілізації); 2) враховуючи вік відповідача, який народився [INFO] , та проходження ним навчання у вищому навчальному закладі із здобуттям освітнього ступеню магістра, участь відповідача в антитерористичній операції (період з 14 квітня 2014 року до 30 квітня 2018 року) також виключається. Будь-які інші належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження безпосередньої участі відповідача [PERSON] у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, а також у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв'язку із збройною агресією російської федерації проти України, в матеріалах цивільної справи відсутні і відповідачем суду надані не були. На підставі викладеного, виходячи з презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України) та презумпції обов`язковості договору (ст.629 ЦК України), суд вважає встановленим факт не виконання відповідачем в повній мірі своїх зобов'язань за договором №1129324 від 09 жовтня 2020 року щодо повернення кредиту та процентів у розмірах та строки, передбачені цим договором, та приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення із [PERSON] на користь позивача ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» заборгованості за: тілом кредиту в сумі 4000 грн. 00 коп. та процентами в сумі 2280 грн. 00 коп., а всього в загальному розмірі 6280 грн. 00 коп.. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у справі №156/268/21 від 03 серпня 2022 року, при вирішенні спору спростувати доводи позову покладається на відповідача, а не на суд, особливо при заочному порядку розгляду справи. Проте це означає лише те, що у такому випадку суд повинен розглянути позов і визначити розмір заборгованості виходячи з умов договору та вимог закону. Отже, висновок суду про часткове задоволення позову, при відсутності заперечень відповідача [PERSON] проти позову, грунтуються саме на дослідженні судом умов укладеного ним з ТОВ «Лінеура Україна» кредитного договору та вимогах закону, а тому не може свідчити про порушення судом обов`язку доказування, передбаченого ст.81 ЦПК України. VI. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» звернувся до суду з позовом майнового характеру в електронній формі, за який ним було сплачено судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп. з урахуванням пониження ставки судового збору на коефіцієнт 0,8 (а.с.1). З огляду на викладене, враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача по справі [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача по справі ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» кошти по сплаті судового збору в розмірі 1931 грн. 52 коп. (2422 грн. 40 коп. (100%) - 490 грн. 88 коп. (20,264093%), при цьому 20,264093% = 1596 грн. 00 коп. (сума процентів, у стягненні яких судом відмовлено), що були сплачені позивачем при подачі ним позову до суду та підтверджені належним письмовим доказом по справі. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача (п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України). У поданій до суду 08 грудня 2025 року заяві про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, представником ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» зазначено про стягнення з відповідача [PERSON] витрат на професійну правову допомогу в розмірі 10500,00 грн.. На підтвердження зазначеного розміру понесених ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача були надані копії: 1) договору №09/07/2025 про надання правової допомоги від 09 липня 2025 року, укладеного між ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн», як клієнтом, та адвокатом Пархомчук С.В., за умовами якого вартість правової допомоги адвоката (гонорар) обчислюється, виходячи із фактично затрачених годин роботи адвоката (погодинна оплата), та розраховується, виходячи із вартості години роботи адвоката, яка встановлюється сторонами у розмірі 2000,00 грн. за одну годину фактично витраченого часу на надання правової допомоги (а.с.27-28); 2) акту про отримання правової допомоги від 27 листопада 2025 року, згідно з яким адвокат надав, а клієнт прийняв правову допомогу за наступними послугами: зустріч та консультація щодо перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості, яка виникла між ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» та [PERSON] в рамках кредитного договору №1129324 від 09 жовтня 2020 року (1 година) - 2000,00 грн., складення та подання до суду позовної заяви (підготовка доказів/додатків до позовної заяви), моніторинг, аналіз судової практики (2,5 годин) - 5000,00 грн., інші клопотання, заяви до суду, складення процесуальних документів, моніторинг «Єдиного державного реєстру судових рішень» щодо процесуального статусу судової справи (1,5 година) - 3000,00 грн., канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції - 500,00 грн. (а.с.69); 3) рахунку на оплату правничої допомоги згідно договору про надання правової допомоги від 09 липня 2025 року в сумі 10500,00 грн. (а.с.71); 4) платіжної інструкції №1070 від 27 листопада 2025 року про оплату позивачем правничої допомоги згідно договору про надання правової допомоги від 09 липня 2025 року адвокату Пархомчуку С.В. у сумі 10500,00 грн.(а.с.59); 5) свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Пархомчука С.В. (а.с.29); 6) довіреності, виданої 09 липня 2025 року ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» адвокату Пархомчуку С.В. (а.с.68). В судове засідання представник позивача не з`явився. Розгляд заяви про розподіл судових витрат прохав здійснити без виклику сторін (а.с.66-67). На дату судового розгляду справи по суті письмових заперечень від відповідача [PERSON] щодо розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката подано не було. При вирішенні питання щодо наявності підстав для стягнення із відповідача розміру заявленого адвокатом Пархомчуком С.В. витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у зв`язку з чим 1) розмір таких витрат, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.137 ЦПК України). У разі недотримання цих вимог суд відповідно до ч.5 ст.137 ЦПК України може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом правового висновку, викладеного в постанові Великої палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У постанові від 28 вересня 2022 року у справі №534/14/20 Верховний Суд зазначив про те, що аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу під час розгляду справи у суді першої інстанції, колегія суддів враховує, що адвокат - це кваліфікований юрист з повною вищою юридичною освітою, який має стаж роботи в галузі права не менше двох років, тому надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України»(пункти 24-26), від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (пункт 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обгрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: dismissed