Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Адвокат Смаль В.В., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей, сімей та молоді Золочівської селищної ради, в якому просить: позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав по відношенню до її неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтований тим, що 10.06.2017 позивач і відповідач зареєстрували шлюб. Від спільного подружнього життя сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . В подальшому спільне життя у сторін не склалося і рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 30.11.2020 шлюб між ними розірвано. Відповідно до судового наказу Золочівського районного суду Харківської області від 28.07.2020 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на користь дитини. Рішенням Дергачівського районного суду Харіквської області від 27.08.2024 припинено стягнення з позивача на користь відповідача по даній справі аліменти на утримання сина встановлені судовим наказом від 28.07.2020. Також, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня набрання рішення законної сили та до повноліття дитини. Починаючи з 2020 року малолітній [PERSON] проживає разом з позивачем та перебуває на його повному утриманні та вихованні. В свою чергу, відповідач жодним чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшому житті, не цікавиться його станом здоров`я в взагалі не виконує покладених законом батьківських обов`язків. Всі питання щодо виховання дитини вирішне позивач самостійно без участі та підтримки з боку матері. Згідно висновку КУ «Золочівський ІРЦ» є дитина з особливими освітніми проблемами. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] - адвокат Макруха А.В. просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спору про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] не існувало на момент розлучення і подальші 4 роки, позивач погоджувався сплачувати аліменти на утримання дитини, т.я. дитина проживала з матір`ю і так продовжувалося до 2024 року. У 2024 році за спільною домовленістю сторін було вирішено часткове проживання з позивачем. У подальшому позивач зі своєю матір`ю почали робити перепони відповідачу у зустрічах дитиною. Позивач скасував присуджені до стягнення з нього аліменти та стягнув аліменти на утримання сина з відповідача. На даний час не існує підтвердження, що відповідач ухиляється від виконання матеріального забезпечення своєї дитини, заборгованості за аліментами немає. Твердження того, що дитина з 2020 року проживає із батьком є лише висловом, який не має доказового підґрунтя. Висновок КУ «Золочівського ІРЦ» про те, що дитина є з особливими освітніми потребами не є підставою позбавлення батьківських прав, т.я. дитина отримує освіту. Твердження, які містяться у довідці про те, що відповідач проживає поза межами Золочівської територіальної громади взагалі не піддаються якомусь спростуванню, тому як навчальний заклад не є місцем встановлення та реєстрації місця проживання особи. Акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 05.12.2023 та 03.07.2025 підтверджують лише наявність умов для проживання дитини і ніяк не підтвердження ухилення відповідачем від батьківських прав. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Золочівської селищної ради щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] наданого та наявного в матеріалах справи, містить заключний висновок, що є недоцільним позбавляти батьківських прав відповідача відносно її малолітнього сина [PERSON] . Також згідно до даного висновку позивач з 07.08.2025 був призваний на військову службу під час загальної мобілізації, а також вже більше двох місяців позивач не проживає і не здійснює догляд за сином. Відповідач мала змогу під час літніх канікул провести час разом з сином, надалі після мобілізації позивача, малолітня дитина [PERSON] залишився проживати з родичами, які перешкоджали зустрічам та піклуванню відповідачем своєї малолітньої дитини. На думку відповідача всі ці дії зроблені для списання та отримання позивачем законної відстрочки від військової служби. Участь у справі сторін та інших учасників справи. Позивач в судове засідання не з`явився, його інтереси представляв адвокат Смаль В.В. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Смаль В.В. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа - представник Служби у справах дітей Золочівської селищної ради Перова Н.О. просила справу розглядати за відсутності представника. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] народився [INFO] , його батьками є: батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 71 (а.с.9). Із ксерокопії паспорту громадянина України серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Заочним рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 30.11.2020 позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10 червня 2017 року Золочівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №35-розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище позивача [PERSON] залишено без змін [PERSON] (а.с. 23-25). Відповідно до судового наказу Золочівського районного суду Харківської області від 28.07.2020 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на користь дитини. Рішенням Дергачівського районного суду Харіквської області від 27.08.2024 припинено стягнення з позивача на користь відповідача по даній справі аліменти на утримання сина встановлені судовим наказом від 28.07.2020. Також, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня набрання рішення законної сили та до повноліття дитини. Відповідно до довідки директора КЗ «Золочівський ліцей №2» Золочівської селищної ради Т.Бондаренко № 83 від 05.12.2023 - [PERSON] дійсно сам виховує дитину учня 4-А класу комунального закладу «Золочівський ліцей №2» [PERSON] , повністю його забезпечує та перебуває на його утриманні, цікавиться навчання лише батько. Мати [PERSON] у період 2022, 2023 років за свідченнями класних керівників до закладу не з`являлася, рівнем навчання дитини не цікавилася, тому що проживає поза межами Золочівської територіальної громади. Учень 4-А класу [PERSON] на підставі висновку КУ «Золочівський ІРЦ» є дитиною з освітніми потребами (а.с. 16). Згідно з довідкою директора «КЗ Золочівський ліцей №2» Н.Касьян № 156 від 09.08.2025 [PERSON] дійсно сам виховує дитину, учня 6-А класу комунального закладу «Золочівський ліцей №2» Золочівської селищної ради Варакіна Нікіту, повністю його забезпечує та перебуває на його утриманні, цікавиться навчанням лише батько. Мати [PERSON] у період 2022 -2025 років за свідченнями класних керівників до закладу не з`являлася, тому що проживає поза межами Золочівської територіальної громади. Учень 6-А класу Варакін Нікіта на підставі висновку КУ «Золочівський ІРЦ» є дитиною з освітніми потребами (а.с. 17). 05.12.2023 комісією у складі депутата Золочівської селищної ради В.Світличної, голови вуличного комітету В.Когут, сусідки Н.Іванової проведено обстеження матеріально-побутових умов сім`ї та встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживаючий за адресою: [ADDRESS] , на утриманні батька перебуває неповнолітній син [PERSON] , 2014 року народження, має заробітну плату 6 500,00 грн, умови проживання задовільні, має 15 соток присадибної ділянки, у господарстві є кури. Висновок комісії: батько самостійно займається навчанням та вихованням сина, веде разом із ним спільне господарство, хлопчик повністю перебуває на утриманні батька (а.с. 18). 03.07.2025 комісією у складі голови вуличного комітету Н.Іванової, сусідів [PERSON] , Н.Ворвуль проведено обстеження матеріально-побутових умов сім`ї та встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживаючий за адресою: [ADDRESS] , на утриманні батька перебуває неповнолітній син [PERSON] , 2014 року народження, має заробітну плату 8 030,00 грн, умови проживання задовільні, має 15 соток присадибної ділянки, у господарстві є кури. Висновок комісії: батько самостійно займається навчанням та вихованням сина, веде разом із ним спільне господарство, хлопчик повністю перебуває на утриманні батька (а.с. 19). Розпорядженням Золочівської селищної військової адміністрації Богодухівського району Харківської області №1204-од від 29.08.2024 надано статус дитині, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, малолітньому [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , як такому, що зазнав психологічного насильства (а.с 20-21). Висновком органу опіки та піклування Золочівської селищної ради від 28.10.2025 № 02-01-19/2644 визначено не доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Висновок мотивований тим, що начальником служби у справах дітей Золочівської селищної ради проведено бесіда в телефонному режимі з матір`ю [PERSON] , яка повідомила, що категорично проти позбавлення батьківських прав відносно її малолітнього сина, що підтверджено власноруч написаною заявою від 14.10.2025. зі слів матері, з сином їй не дозволяє спілкуватися та бачитися баба- [PERSON] , і саме вона налаштовує дитину проти матері. Влітку 2025 Нікіта приїздив на канікули до матері. Після того спілкування і побачення з сином припинилися (а.с. 35-36). Застосовані норми права, мотиви та висновки суду. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці ( ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Положеннями ч. 7 ст. 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною четвертою статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1, 4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Вказані правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19. Таким чином, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі №461/7447/17. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення від 18 грудня 2008 року у справі за заявою «Saviny v. Ukraine», № 39948/06, § 50). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54). При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи те, що, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків суд дійшов висновку, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позову та позбавлення [PERSON] батьківських прав. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Досліджені судом докази дійсно підтверджують обставини окремого проживання відповідачки із своєю дитиною та дають суду підстави вважати, що відповідачка у певній мірі дійсно не виконує свої батьківські обов`язки щодо малолітнього сина [PERSON] . Водночас позивачем не доведено, що поведінка відповідачки стосовно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї. Позивачем також не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері стосовно сина батьківських прав. Суд переконаний, що позбавлення батьківських прав відповідачки стосовно своєї малолітньої дитини не буде сприяти захисту інтересів останньої, як і не буде стимулювати відповідачку до належного виконання своїх обов`язків. Суд також враховує висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідачки щодо своєї малолітньої дитини, в якому орган опіки посилався на недостатність доказів, які б свідчили, що поведінка матері стосовно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Таким чином, беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачкою, які б свідчили про злісне ухилення нею від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. Аналізуючи наведене вище у своїй сукупності позивачем, що є його процесуальним обов`язком, не доведено умисне ухилення [PERSON] , як матері, від виконання своїх обов`язків щодо виховання малолітнього сина, і як наслідок, необхідність застосувати до неї крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. Не доведено втрату сімейних зв`язків між матір`ю і її малолітньою дитиною, не надано жодного психологічного висновку про відсутність прихильності дитини до матері. Не активність або певна бездіяльність [PERSON] , як матері, з урахуванням викладеного є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, яка є малолітньою, суд дійшов висновку, що у вимозі про позбавлення батьківських прав слід відмовити. Судові витрати. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, сплачений судовий збір позивачу не повертається.

Outcome: dismissed