Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

[PERSON] пред`явив до суду позов шляхом подання позовної заяви до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти у сумі 115588,87 грн, яка складається з 90000,00 грн основного боргу, 17525,87 грн інфляційних, 8063,00 грн 3% річних; витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн та судовий збір у розмірі 1155,90 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у листопаді 2018 року до нього в телефонному режимі звернувся [PERSON] з проханням надати грошові кошти [PERSON] для придбання автомобіля. 21.11.2018 до позивача зателефонував [PERSON] та просив надати йому 70 000 грн. Він погодився та відправив грошові кошти на платіжну карту рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] 22.11.2018 позивач перерахував ще 20 000 грн на платіжну карту [PERSON] . Жодних письмових договорів з [PERSON] та [PERSON] щодо спірних грошових коштів не укладалося, а отже, грошові кошти передані відповідачам без будь-якої правової підстави. На даний час, коли з дня перерахування коштів пройшло багато років, жодних коштів позивачу [PERSON] та [PERSON] не повернули. Коли позивач звернувся до них в додатку «вайбер», то вони не заперечували факт отримання коштів та обіцяли повернути; на даний час на телефонні дзвінки не відповідають. Враховуючи, що грошові кошти у розмірі 90 000 грн були перераховані позивачем на поточний рахунок відповідача без будь-якої правової підстави, відповідачі набули майно за рахунок позивача, вони зобов`язані повернути позивачу грошові кошти. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів за період з 23.11.2018 до 17.11.2021 інфляційні втрати та 3 % річних. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14.12.2021 справу прийнято до розгляду суддею Березовською І.В. та призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження. Відповідно до розпорядження голови Верховного суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» та Закону України «Про внесення зміни до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус судді» справу передану за підсудністю відповідно акту приймання-передачі справ та речових доказів від 01.04.2022. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 18.10.2023 справу передано за підсудністю до Харківського районного суду Харківської області. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12.12.2023 справу прийнято до розгляду суддею Даниленко Т.П. та призначено в судове засідання. В судове засіданні позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечують. Надіслали відзив, згідно якого зазначили, що в позовній заяві [PERSON] як на підставу своїх позовних вимог зазначає суперечливі одна одній правові обставини позовних вимог, а саме: в першій частині позову зазначає, що він позичив відповідачам грошові кошти на придбання автомобілю, тобто посилається на укладення між сторонами усного договору позики, але в подальшому по тексту позовної заяви вказує, що оскільки письмового договору позики укладено не було тому відповідачі безпідставно отримали грошові кошти. В даному випадку твердження позивача, викладені ним у позовній заяві про існування договірного зобов`язання (позики) виключає застосування до спірних правовідносин положення ст. 1212 Цивільного Кодексу України, оскільки предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Не доведено також позивачем належними та допустимими доказами факт укладення між сторонами договору позики. Відповідачі повідомляють суд, що між сторонами в жовтні 2018 року мали місце відносини, пов`язані з виконанням відповідачами ремонтних робіт за замовленням позивача. В рахунок придбання будівельних матеріалів та вартості роботи і були здійснені позивачем перерахування коштів. З метою доведення цих фактичних обставин просять суд допитати їх в якості свідків та долучити до матеріалів справи копію апеляційної скарги [PERSON] (колишньої дружини відповідача [PERSON] та близької людини позивача [PERSON] ), в якій вона підтверджує правовідносини між зазначеними особами стосовно проведення ремонтних робіт. Тут слід зазначити, що до позовної заяви про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на її користь, [PERSON] навіть надавала виписки з АТ КБ «Приватбанк» по рахунку, відкритого на ім`я [PERSON] з посиланням саме на ту обставину, що вказані кошти - це дохід [PERSON] від здійснених ним ремонтних робіт. Зрозумілим є той факт, що вказані банківські виписки їй давав саме [PERSON] . Крім цього , [PERSON] навіть просила суд допитати [PERSON] в якості свідка з метою підтвердження факту отримання доходів колишнім чоловіком саме від здійснення діяльності щодо будівельно-ремонтних робіт. Вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] в частині стягнення грошових коштів є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% є похідними від основної вимоги щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів, в їх задоволенні слід також відмовити. Позивачем надано відповідь на відзив, в якому він зазначив, що у листопаді 2018 року на підставі усної домовленості з [PERSON] та [PERSON] перерахував на платіжну карту в ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] 90000 грн: 21.11.2018 - 70000 грн та 22.11.2018 - 20000 грн, які на підставі усної домовленості [PERSON] мав витратити на придання автомобіля та повернути грошові кошти до кінця серпня 2019 року. Факт усної домовленості щодо перерахування грошових коштів підтверджується звукозаписом розмови [PERSON] і [PERSON] . Факт перерахування коштів в розмірі 90000 грн [PERSON] та [PERSON] підтверджується квитанцією від 21.11.2018, квитанцією від 22.11.2018, довідкою про наявність рахунку в банку від 15.11.2021, випискою по витратам по картці /рахунку від 15.11.2021. Жодних письмових договорів між позивачем та [PERSON] та [PERSON] щодо спірних грошових коштів не укладалося, а отже, грошові кошти передані відповідачам без будь-якої правової підстави. [PERSON] повідомляв, що отримавши вказані грошові кошти він в листопаді 2018 року придбав автомобіль ВАЗ-21124. Придбання автомобіля може бути підтвердженим постановою та матеріалами справи про притягнення до адміністративної відповідальності Зміївського районного суду Харківської області від 11.02.2019 у справі №621/23/19. [PERSON] та [PERSON] обіцяли повернути грошові кошти та прохали ще почекати, коли позивач звернувся до них в додатку «вайбер», то вони не заперечували факт отримання коштів та обіцяли повернути; на даний час на телефонні дзвінки не відповідають. Щодо доводів представника відповідачів про укладення договору позики у зв язку з чим не може бути застосовна ст. 1212 ЦК України: По-перше, відповідачами у відзиві заперечується факт укладення договору позики. По-друге, позивачем не вказувалось у позові про укладення договору позики. Позивач вказував, що на підставі усної домовленості з [PERSON] та [PERSON] , перерахував на платіжну карту в ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] 90000 грн, які зобов`язувались повернути кошти. Між позивачем та відповідачами договір позики не укладався. Враховуючи розмір грошових коштів - 90000 грн, договір позики щодо такої суми коштів має вчинятись виключно в письмовій формі. Щодо доводів представника відповідачів про те, що спірні грошові кошти були перераховані в рахунок придбання будівельних матеріалів та вартості роботи: відповідачами не надано доказів укладення письмового договору підряду, узгодження вартості робіт та матеріалів, акту прийому-передачі роботи, та доказів закупівлі матеріалів та фактичного проведення робіт на грошові кошти у розмірі 90 000 грн. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] на підставі усної домовленості проводили ремонтні роботи належної йому квартири, за проведення робіт було сплачено їм інші грошові кошти, що підтверджується випискою AT КБ «Приватбанк». Разом з тим, грошові кошти в розмірі 90000 грн були перераховані [PERSON] на підставі усної домовленості з [PERSON] та [PERSON] на придбання автомобіля. Відповідачами не надано до суду доказів договірних відносин між сторонами, враховуючи характер взаємних відносин між сторонами справи, не можливо встановити, що передання великої за розмірами грошової суми відповідала будь-якій правомірній та справедливій меті й відповідачі вправі були розраховувати на те, що такі грошові кошти вони правомірно набули у власність. Відповідачами подано заперечення на відповідь на відзив згідно якого [PERSON] як на підставу своїх позовних вимог зазначає суперечливі одна одній правові обставини позовних вимог, а саме: в першій частині позову зазначає, що він позичив відповідачам грошові кошти на придбання автомобілю, тобто посилається на укладення між сторонами усного договору позики, але в подальшому по тексту позовної заяви вказує, що оскільки письмового договору позики укладено не було тому відповідачі безпідставно отримали грошові кошти. В даному випадку твердження позивача, викладені ним у позовній заяві про існування договірного зобов`язання (позики) виключає застосування до спірних правовідносин положення ст. 1212 Цивільного Кодексу України, оскільки предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Так норми ст.1212, 1213 ЦК України, застосовуються у таких випадках: зобов`язання між сторонами виникли не на підставі договору; набуття або збереження майна є абсолютною безпідставним; безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. На підтвердження існуючої домовленості позивач надає аудіозаписи, які не можуть бути допустимими та належними доказами безпідставності отримання відповідачами коштів. Недопустимість цього аудіозапису, як доказу, полягає в наступному: запис розмови без згоди з боку іншого заборонено законом, ст. 31 Конституції України та ст. 301, 302, 306 Цивільного кодексу гарантує кожному громадянину таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Проте розмова може бути записана за згодою особи, яка використовує засоби комунікації. Людина обов`язково має бути попереджена, давши згоду на фіксацію розмови з нею. Без відома особи запис може бути здійснений правоохоронними органами лише за ухвалою слідчого судді, щоб запобігти злочину чи отримати свідчення підчас розслідування кримінальної справи У разі порушення таємниці телефонної розмови настає кримінальна відповідальність за статтею 163 Кримінального кодексу України порушення таємниці листування, телефонних розмов, телеграфної/іншої кореспонденції, що передається засобами зв`язку або через комп`ютер. Неналежність цього аудіозапису полягає в тому, що він не підтверджує абсолютної безпідставності набуття коштів, а навпаки підтверджує позицію відповідачів, про те, що вони отримували кошти від [PERSON] як оплату на придбання будівельних матеріалів на проведення ремонтних робіт та оплату фактично виконані ним роботи з ремонту квартири [PERSON] . З метою підтвердження факту проведення ремонтних робіт до цих заперечень додаються фотографії, які підтверджують виконання відповідачами ремонтних робіт. Оригінали зазначених фотографій містяться в мобільному телефоні [PERSON] , які просять суд безпосередньо дослідити в судовому засіданні. Таким чином, грошові кошти, які позивач просить суд стягнути з відповідачів не були безпідставно отримані відповідачами, а були отримані в рахунок вартості будівельних матеріалів та вартості виконаних ремонтних робіт. Позивачем не надано будь якого допустимого та належного доказу абсолютної безпідставності отримання відповідачами грошових коштів, а навпаки, виходячи зі змісту його позовних вимог, ці кошти він начебто передав для придбання автомобілю, а потім зажадав їх повернути, що можливо розцінювати як позику. Натомість жодного письмового доказу укладання такого договору та наявності зобов`язання відповідачів повернути отримані кошти - позивачем не надано. Позивачем надіслано додаткові пояснення, відповідно до яких він зазначив, що відповідачі у всіх своїх відповідях згодні та не заперечують факт отримання від нього грошових коштів. Водночас, вони не надали жодного письмового чи іншого доказу, що підтверджує мету отримання цих коштів. Додатково, відповідачі самі визнають відсутність будь-яких доказів існування договору позики. Відповідачі стверджують, що отримали грошові кошти в оплату будівельних матеріалів та виконаних ремонтних робіт. Проте, вони не надали жодних договорів, які б підтверджували виконання цих робіт, не вказали дату їх виконання та обсяг, а також не надали жодних інших доказів, що свідчать про те, що вони дійсно виконували ремонтні роботи. На підставі вищевикладеного, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка пояснила, що [PERSON] - це її колишній чоловік, жили разом, перебували у шлюбі. [PERSON] дзвонив [PERSON] та просив гроші на автомобіль. Потім дзвонив [PERSON] , вони були куми, також просив гроші на автомобіль. Просив готівку, але [PERSON] перевів гроші через банк. Між ними трьома були дружні стосунки. Втрьох поїхали придбати автомобіль Ланос. Купував автомобіль [PERSON] .. Між собою всі були у гарних відносинах. Обіцяли віддати гроші до серпня. Чула розмови телефонні, була свідком як відповідачі приїжджали до [PERSON] на цьому автомобілі, казали, що обов`язково віддадуть гроші. Це було восени-взимку 2018 року. [PERSON] перший придбав автомобіль, потім [PERSON] . Вони обіцяли віддати, казали, що продадуть автомобілі, якщо гроші треба, то будуть віддавати швидко. [PERSON] потім просив гроші на ремонт автомобіля, бо він попав у аварію. Потім вони почали казати, що нічого [PERSON] не винні і гроші віддавати не будуть. Чула особисто. Була смс-переписка з [PERSON] , в якій він казав, що доказати факт отримання коштів від [PERSON] неможливо і гроші віддівати він не збирається. Підтвердила факт отримання [PERSON] та [PERSON] грошових коштів від [PERSON] . Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, зазначає про таке. Згідно з ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно) зобов`язана повернути потерпілому майно. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала. Відповідно до ч.1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. З аналізу вище наведених норм матеріального права вбачається, що загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Як вбачається з копії платіжної інструкції №FRL74LBA60LU2A6H від 15.11.2021 з рахунку [NUMBER] кредитна карта [NUMBER] АТ «Приватбанк» (платник [PERSON] ) 21.11.2018 було переказано кошти на ім`я [PERSON] у розмірі 70 000,00 грн та 22.11.2018 - у розмірі 20 000,00 грн. Також із встановлених судом обставин вбачається, що між сторонами існувала домовленість щодо отримання відповідачами вказаних коштів від позивача. Про наявність такої домовленості зазначає як сам позивач у позові, так і свідок у судовому засіданні, а саме, що на прохання відповідачів він перерахував [PERSON] кошти на покупку автомобілі, які відповідачі разом зобов`язувалися повернути за першою вимогою позивача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. За визначенням ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Також суд відмічає, що перерахунок коштів на банківську картку відповідача [PERSON] позивачем здійснено не помилково, а усвідомлено згідно усної домовленості між сторонами. Відповідачами наголошено, що кошти, які перераховані [PERSON] на рахунок [PERSON] мають іншу природу, а саме це сплата за будівельні матеріали та послуги з ремонту його квартири. Жодних письмових договорів між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] щодо спірних грошових коштів не укладалося, а отже, грошові кошти передані відповідачам без будь-якої правової підстави. Згідно виписки з банківського рахунку, наданого позивачем [PERSON] , з його рахунку, крім коштів в сумі 70 000 грн та 20 000 грн, які були перераховані [PERSON] 21.11.2018 та 22.11.2018, починаючи з 17.12.2018 [PERSON] перерахував кошті в загальній сумі 186 870,00 грн, в рахунок придбавання будівельних матеріалів та проведення ремонтних робіт його квартири. З огляду на викладене, суд відхиляє доводи відповідачів про перерахування коштів в сумі 90 000 грн в рахунок придбання будівельних матеріалів та проведення ремонтних робіт квартири, оскільки позивачем перераховані кошти в сумі 186 870 грн, починаючи з 17.12.2018, тобто вже після отримання [PERSON] коштів в сумі 90 000 грн. Відповідачами не надано до суду доказів договірних відносин між сторонами, враховуючи характер взаємних відносин не можливо встановити, що передання великої за розмірами грошової суми відповідала будь-якій правомірній та справедливій меті й відповідачі вправі були розраховувати на те, що такі грошові кошти вони правомірно набули у власність. Факт перерахування коштів в розмірі 90000 грн [PERSON] та [PERSON] підтверджується квитанцією від 21.11.2018, квитанцією від 22.11.2018, довідкою про наявність рахунку в банку від 15.11.2021, випискою по витратам по картці/рахунку від 15.11.2021. [PERSON] отримавши вказані грошові кошти в листопаді 2018 року придбав автомобіль ВАЗ-21124, що не заперечується сторонами та підтверджується фотознімком автомобіля та постановою про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності Зміївського районного суду Харківської області від 11.02.2019 року по справі №621/23/19. Також, вказані обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні шляхом дослідження смс-переписки у застосунку «Вайбер», з якої вбачається, що відповідачі не заперечували факт отримання коштів та обіцяли їх повернути. Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У даному випадку майном є грошові кошти в сумі 90 000,00 грн, які були отримані відповідачем у зв`язку з їх перерахуванням позивачем на картковий рахунок відповідача без достатніх правових підстав. Частина 3 статті 1212 Цивільного кодексу України поширює дію положень про безпідставне збагачення на відносини, що регулюються іншими положеннями Цивільного кодексу України, зокрема, на випадки виконання зобов`язання однією із сторін: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отже, у випадку коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). У силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд зазначає, що приписи частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, встановлюють обов`язок набувача безпідставно отриманого майна повернути таке майно відповідній особі, причому обов`язок з повернення такого майна виникає з моменту, коли особа дізналася про безпідставність одержання цього майна. Тобто ключовим у застосуванні норм, які регулюють кондиційні зобов`язання, є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, позовні вимоги про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] безпідставно набутих коштів підлягають задоволенню. Суд дійшов висновку, що обов`язок з повернення безпідставно набутого майна, а саме грошових коштів у розмірі 90 000,00 грн настав у відповідачів в момент, коли він дізнався про безпідставність одержання цього майна. Обставина про одержання коштів була відома [PERSON] з моменту зарахування грошових коштів на його розрахунковий рахунок в банківській установі, на який були перераховані кошти, тобто 21.11.2018 та 22.11.2018. Отже, відповідач після отримання грошових коштів зобов`язаний був повернути їх позивачу одразу, тобто прострочення виконання відповідачем зобов`язання по поверненню безпідставно набутих грошових коштів та неправомірне їх використання починається з наступного дня, а саме з 23.11.2028. З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як убачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене в грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Отже, дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. У постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20). Отже, Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України. Відтак у даному випадку, розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами встановлено законом, а саме частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України. В зв`язку з простроченням відповідачами виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно набутих або збережених грошових коштів, позивачем на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано за період з 23.11.2018 до 17.11.2021 - 3 % річних у розмірі 8 063,01 грн та інфляційні втрати у розмірі 17 525,87 грн. Визначаючи розмір заборгованості відповідача, зокрема, в частині процентів річних та втрат від інфляції суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Судом здійснено перевірку нарахування позивачем заявленої до стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат та встановлено, що розрахунок відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та є арифметично вірним. Беручи до уваги доведення позивачем своїх позовних вимог, які не спростовані відповідачами належними і допустимими доказами, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачів на користь позивача грн інфляційних втрат 17 525,87 грн та 8 063,01 грн 3% річних. Відповідно до ч.1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд стягує з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі грн з кожного. Позивачем також заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 8 000 грн, на підтвердження якої надано договір б/н від 28.10.2021 про надання правової (правничої) допомоги, укладений між позивачем та адвокатом Лебединською І.С., платіжні інструкції та акт прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правових послуг. Вирішуючи це питання суд виходить з наступного: відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України та включає в себе консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ст. 28 Правил адвокатської етики Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат . Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як зазначено в ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конфенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: approved