Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.12.2016 між Позивачем та [PERSON] було укладено Договір позики відповідно до якого (п. 1) Позичальник [PERSON] позичив Боржнику [PERSON] грошові кошти в сумі 1845830,00 грн, що складає станом на 20.12.2016 за офіційним курсом НБУ 70000 доларів США. Відповідно до п. 3 Договору позики від 20.12.2016 фактом підписання цього Договору Позичальник [PERSON] та Боржник [PERSON] підтверджують факт того, що [PERSON] отримала позичкові грошові кошти в розмірі 1 845 830,00 грн, що складає станом на 20.12.2016 за офіційним курсом НБУ 70000 доларів США. Дата повернення позичкових грошових коштів за цим Договором 20.10.2021 року. [INFO] боржник [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть. Спадкоємцем, який звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ракитянського Володимира Анатолійовича, є донька [PERSON] відповідач [PERSON] (Спадкова справа № 68094662). Позивачем 07.12.2021 направлено на адресу приватного нотаріуса КМНО Ракитянського В.А. рекомендований лист з претензією до спадкоємців [PERSON] на суму боргу в розмірі 1 845 830,00 грн., що складало на 20.12.2016 за офіційним курсом НБУ еквівалент 70000 доларів США. 22.02.2022 Позивачем пред`явлено спадкоємцю [PERSON] претензією на суму боргу в розмірі 1 845 830,00 грн., що складало станом на 20.12.2016 за офіційним курсом НБУ еквівалент 70000 доларів США. Вказана претензія отримана Відповідачем 22.02.2022 року. Претензія була визнана спадкоємцем [PERSON] (Відповідачем) у повному обсязі, та між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір про врегулювання боргових зобов`язань від 22.02.2022 року. За цим Договором сторони дійшли згоди та домовленості про те, що спадкове майно, - квартира за адресою: [ADDRESS] , оцінюється в еквіваленті 70000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом 21.02.2022 становить 1 983 996,00 грн. Цей борг визнається Спадкоємцем (Відповідачем) повністю. Відповідач, як спадкоємець, зобов`язується до 01.02.2024 погасити борг. Фактом підписання Договору Відповідач (спадкоємець) передав Позивачу, в якості погашення заборгованості спадкодавця, грошові кошти в еквіваленті 60000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22.02.2022 складало 1 709 076,00 грн. Залишок боргу після цього складав еквівалент 10000 доларів США, які Відповідач зобов`язувався сплатити до 01.02.2024 року. Але цей залишок боргової суми Відповідач ані 01.02.2024, ані на дату подання позову не сплатила, в зв`язку з чим, він змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. В якості способу захисту порушених прав позивач вважає в стягненні в судовому порядку з Відповідача на користь Позивача грошових коштів в розмірі 415 852,00 грн., що станом на 27.06.2025 становить еквівалент 10000 доларів США, за офіційним курсом НБУ. Ухвалою суду від 02 липня 2025 року відкрито провадження у справі. 15 липня 2025 року через підсистему «Електронний суд» відповідачем подано відзив на позовну заяву відповідно до якої зазначив наступне. Відповідач проти обставин та доказів, викладених в позові не заперечує, водночас вважає, що позовні вимоги про стягнення залишку заборгованості за договором про врегулювання боргових зобов`язань від 22.02.2022 року, не підлягають задоволенню з наступних підстав. З огляду на те, що після введення на території України воєнного стану, було внесено зміни до законодавства, що регулює питання про стягнення заборгованості в примусовому порядку, вважаю, що на період дії воєнного стану до його припинення або скасування, заборгованість за договором, укладеним між позивачем та відповідачем, не підлягає стягненню а ні в примусовому, а ні в судовому порядку. На даний час, у неї відсутня фінансова можливість погасити наявну перед позивачем заборгованість, в зв`язку з чим, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач подав до суду заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, вимоги позову підтримав в повному обсязі. До підготовчого та судового розгляду не з`явився. Відповідач в підготовчі та судові засідання не з`явилась, матеріали справи містять заяву про розгляд справи за її відсутності. Проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав викладених у відзиві. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 20.12.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики відповідно до якого (п. 1) Позичальник [PERSON] позичив Боржнику [PERSON] грошові кошти в сумі 1 845 830,00 грн., що складає станом на 20.12.2016 за офіційним курсом НБУ 70000 доларів США. Відповідно до п. 3 Договору позики від 20.12.2016 фактом підписання цього Договору Позичальник [PERSON] та Боржник [PERSON] підтверджують факт того, що [PERSON] отримала позичкові грошові кошти в розмірі 1 845 830,00 грн., що складає станом на 20.12.2016 за офіційним курсом НБУ 70000 доларів США. Відповідно до п.4 Дата повернення позичкових грошових коштів за цим Договором 20.10.2021 року. [INFO] Боржник [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №65884043 від 04.08.2021 Спадкоємцем, який звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ракитянського Володимира Анатолійовича, є донька [PERSON] , - Відповідач [PERSON] (Спадкова справа № 68094662). Позивачем 07.12.2021 направлено на адресу приватного нотаріуса КМНО Ракитянського В.А. рекомендований лист з претензією до спадкоємців [PERSON] на суму боргу в розмірі 1 845 830,00 грн., що складало на 20.12.2016 за офіційним курсом НБУ еквівалент 70000 доларів США. Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №68629424 від 21.02.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ракитянським Володимиром Анатолійовичем видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] , зареєстровано в реєстрі за №80. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №300663150 від 21.02.2022 за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . 22.02.2022 позивачем [PERSON] пред`явлено спадкоємцю [PERSON] претензією на суму боргу в розмірі 1 845 830,00 грн., що складало станом на 20.12.2016 за офіційним курсом НБУ еквівалент 70000 доларів США. Вказана претензія отримана Відповідачем 22.02.2022 року. Претензія була визнана спадкоємцем [PERSON] (Відповідачем) у повному обсязі, та між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір про врегулювання боргових зобов`язань від 22.02.2022 року. За цим Договором сторони дійшли згоди та домовленості про те, що спадкове майно, - квартира за адресою: [ADDRESS] , оцінюється в еквіваленті 70000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом 21.02.2022 становить 1 983 996,00 грн. Цей борг визнається Спадкоємцем (Відповідачем) повністю. Відповідач, як спадкоємець, зобов`язується до 01.02.2024 погасити борг. Фактом підписання Договору Відповідач (спадкоємець) передав Позивачу, в якості погашення заборгованості спадкодавця, грошові кошти в еквіваленті 60000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22.02.2022 складало 1 709 076,00 грн. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. За ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 608 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється зі смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Частиною першою статті 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора. За змістом ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Відповідно до положень ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. За змістом наведених вище норм матеріального права, задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину, У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України. Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року №640/6274/16-ц при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої ст. 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредиторам строків визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Окрім того, у своїй постанові №587/381/15-ц від 04 лютого 2021 року, з урахуванням положень ст. 1281, 1282 ЦК України, Верховний Суд зазначив, що задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Отже, спадкоємці померлого позичальника, який не виконав умови договору позики, прийнявши спадщину, в силу статей 1281, 1282 ЦК України зобов`язані у межах вартості спадщини задовольнити вимоги кредитора. Наведені норми законодавства свідчать, що спадкоємець відповідає перед кредитором тільки в межах своєї частки у спадщині, тобто у спадкоємця виникає зобов`язання задовольнити вимоги кредитора лише в межах майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Це правило визначає загальний характер відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, незалежно від виду спадкування та суб`єктів спадкового процесу й випливає із суті універсального характеру спадкового правонаступництва. Борги спадкодавця - це майнові зобов`язання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними або юридичними особами - кредиторами, але смерть позбавила його можливості виконати їх. Обов`язок доказувати борги померлого покладається на самого кредитора. Кредитор, який звернувся до спадкоємців, зобов`язаний надати документи, що підтверджують його вимоги. При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року (справа № 306/2000/16-ц.). Оскільки боржник помер, то відповідати перед кредитором на підставі ст. 1281, 1282 ЦК України за борги спадкодавця має спадкоємець у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі прийняла спадщину після смерті [PERSON] , тому, відповідно до ст. 1218 ЦК України, прийняла всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті. Аналізуючи долучену позивачем до матеріалів справи договір позики, підписаний [PERSON] встановлено, що факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належними (письмовими) доказами. Сторони дотримались письмової форми договору. Таким чином, позивач довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику, тобто виконання ним своєї частини умов договору. При цьому, відповідач не заперечував наведених фактів та доказів на їх спростування суду не надав. Навпаки, матеріали справи містять Договір про врегулювання боргових зобов`язань зі Спадкоємцем боржника [PERSON] від 22.02.2022 року, відповідно до якого залишок боргу складав еквівалент 10000 доларів США, які Відповідач - [PERSON] зобов`язується сплатити до 01.02.2024 року, тому суд вважає, що позивач має право вимагати повернення грошових коштів в розмірі 415 852,00 грн., що станом на 27.06.2025 становить еквівалент 10000 доларів США, за офіційним курсом НБУ. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав зобов`язання за даним договором, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг в сумі 10000 доларів США., що станом на 27.06.2025 року становить 415 852 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, слід покласти на відповідача.

Outcome: approved