Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

ТОВ «Сучасний факторинг» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 20200034081 від 29 січня 2020 року у розмірі 13 968 грн. 61 коп., судовий збір в сумі 2 422 грн. 40 коп. та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 5 000 грн. Вимоги обгрунтовує тим, що між сторонами 29 січня 2020 року був укладений кредитний договір № 20200034081, згідно з умовами якого сума позики за даним договором складає 11 200,00 грн. За договором позивач виконав свої зобов`язання, проте відповідач, зобов`язавшись повернути отриманий кредит разом з процентами у строк, визначений умовами кредитного договору, неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого станом на 19 серпня 2025 року утворилася заборгованість у розмірі 13 968 грн. 61 коп., яка складається з 8 928 грн. 18 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 5 040 грн. 43 коп. - заборгованість за сумою комісії. Оскільки відповідачем кредитні зобов`язання не виконані, сума боргу підлягає примусовому стягненню. Ухвалою судді від 25 листопада 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти винесення заочного рішення не заперечував. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29 січня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики № 20200034081, за умовами якого позикодавець зобов`язався надати позику позичальнику, а позичальник - повернути позику та внести плату за користування позикою в розмірі, порядку та на умовах, визначених договором (а.с. 15-17). Позика надається позичальнику шляхом перерахування позикодавцем грошових коштів у національній валюті України - гривня на картковий рахунок (платіжна карта «VISA» або «MASTERCARD») або поточний рахунок, відкритий у банківський установі на території України (за виключенням карткових або поточних рахунків для виплат по заробітній платі або пенсії, інших соціальних виплат), наданий та особисто зазначений позичальником у даному договорі (пункт 1.3. Договору). Відповідно до пункту 1.4. Договору підписанням даного договору позичальник підтверджує своє волевиявлення та бажання отримати позику на картковий або поточний рахунок [NUMBER] , відкритий в «ПАТ КБ «Райфайзен Банк Аваль», та уповноважує позикодавця здійснити таке перерахування на зазначений картковий або поточний рахунок та одночасно підтверджує, що є кінцевим правонабувачем за зазначеним картковим або поточним рахунком. Згідно із пунктом 2.2. Договору не пізніше наступного робочого дня з дня отримання позикодавцем підписаного позичальником договору позикодавець здійснює перерахування позики на картковий або поточний рахунок, зазначений у пункті 1.4. даного договору, та повідомляє позичальника СМС-повідомленням наступного змісту: «Вітаємо з отриманням позики у розмірі 11 200 гривень за договором позики № 20200034081 від 29 січня 2020 року)». Пункт 2.3. Договору встановлює що, зарахування суми позики на картковий або поточний рахунок, зазначений у пункті 1.4. договору, є фактом отримання позики позичальником та фактом виконання своїх зобов`язань по договору з боку позикодавця. За положеннями пунктів 3.1., 3.2. договору сума позики за даним договором становить 10 000 гривень. Плата за оформлення договору позики складає 1 200 гривень. Строк користування позикою становить 12 календарних місяців та починається з моменту (дати) зарахування суми позики на картковий рахунок або поточний рахунок позичальника (пункт 3.5. договору). Згідно із пунктами 3.6., 3.8., 3.10. договору проценти за користування позикою встановлюються на рівні 0,01% річних від загальної суми позики за календарний місяць та нараховування авансом на початку кожного місяця користування позикою. Комісія за управління (обслуговування) позики встановлюється на рівні 4,5% від загальної суми позики за календарний місяць та нараховується авансом на початку кожного місяця користування позикою. Щомісячний платіж складає 1 437 грн. 43 коп. та оплачується позичальником щомісячно в дату, що відповідає даті зарахування суми позики на картковий або поточний рахунок позичальника. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Згідно ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно до ст. 612 ЦК України Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідач порушив договірні зобов`язання, не оплатив суму бору в обумовлені сторонами строки, допустивши прострочення виконання. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно виписки з особового рахунку за Кредитним договором №20200034081 від 29 січня 2020 року, наданим позивачем, станом на 10 серпня 2025 року у відповідача існує заборгованість у сумі 13 968 грн. 61 коп. з яких: 8 928 грн. 18 коп. заборгованість за тілом кредиту; 5 040 грн. 43 коп. заборгованість за сумою комісій/процентів. Відповідач на виконання умов договору здійснив часткову оплату за договором №20200034081 від 29 січня 2020 року на загальну суму 3 280 грн. 00 коп. Таким чином, зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту. Аналогічної позиції притримується Верховний Суд в пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що: не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Також в Постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року по справі № 127/23910/14-ц зазначено, що: часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та або суми санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Згідно з ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе Позичальник, а Позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги слід зазначити наступне. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. 00 коп. На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату, до матеріалів справи, долучено копії таких документів: договір про надання правової допомоги №20/06-СФ від 20 червня 2025 року (а.с. 8-10); акт №414 приймоу-передачі наданих послуг від 14 серпня 2025 року, відповідно до якого вартість послуг складає 5 000 грн. 00 коп. (а.с. 13); платіжна інструкція від 18 серпня 2025 року №818022, згідно якої ТОВ «СУЧАСНИЙ ФАКТОРИНГ» сплатило АБ «Тараса Онищенка» суму в розмірі 5 000 грн. 00 коп. (а.с. 12). Таким чином, суд приходить до висновку, що надані стороною позивача документи є належними та достатніми доказами на підтвердження витрат, які позивач поніс на оплату професійної правничої допомоги у цій справі. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц. Верховний Суд у постанові від 25 липня 2023 року у справі №340/4492/22 прийшов до висновку, що наявність або відсутність заперечень процесуального опонента проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення лише для розв`язання питання про співмірність судових витрат на правову допомогу, заявлених до відшкодування. Водночас, це не впливає на обов`язок перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим критеріям. З урахуванням встановлених обставин, на думку суду, у даному випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн., відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову у розумінні приписів п. 4 ч. 4 ст. 137 ЦПК України з огляду на те, що предмет спору в цій справі не є складним, та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів також не є значними, розгляд справи відбувся у спрощеному провадженні, та представником позивача було подано клопотання про розгляд справи без його участі, суд дійшов висновку про задоволення витрат на професійну правову допомогу у розмірі 5 000 грн. 00 коп., які підлягають стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «Сучасний Факторинг», оскільки позовні вимоги останнього про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем, при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп., а оскільки позов задоволено, тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2422 грн. 40 коп. в рахунок сплаченого судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved