Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

У липні 2025 року позивач акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (далі АТ «Криворізька теплоцентраль») звернулось до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, який в подальшому був уточнений. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є постачальником теплової енергії (централізованого опалення) за адресою проживання відповідача: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований [PERSON] . Останній не здійснював оплату за отриману теплову енергію, у зв`язку із чим виникла заборгованість у сумі 32618,54 грн. У жовтні 2025 року [PERSON] звернувся до АТ «Криворізька теплоцентраль» та узгодив умови договору реструктуризації заборгованості, сплатив судовий збір у розмірі 3028,00 грн та вніс 10% суми від основного боргу. 27.10.2025 за №5119 укладено договір реструктуризації, відповідач з умовами договору ознайомлений, про суми штрафних санкцій попереджений. Водночас, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат на суму боргу, трьох процентів річних та пені є відповідальністю останнього за допущене ним порушення грошового зобов`язання. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь суму заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) у розмірі інфляційні втрати у розмірі 7406,24 грн, 3% річних у розмірі 2043,49 грн. та пеня у розмірі 768,13 грн., а всього 10 217,86 грн. 25 липня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено строк на подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 19 вересня 2025 року розгляд справи було відкладено на підставі заяви відповідача. 17 жовтня 2025 року на підставі ухвали суду розгляд справи було відкладено. 29 жовтня 2025 року від представника позивача АТ «Криворізька теплоцентраль», через систему «Електронний суд», надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій зазначено, що у жовтні 2025 року відповідач [PERSON] звернувся до АТ «Криворізька теплоцентраль» та узгодив умови договору реструктуризації заборгованості, сплатив судовий збір у розмірі 3028,00 грн та вніс 10% суми від основного боргу. 27.10.2025 за №5119 укладено договір реструктуризації, відповідач з умовами договору ознайомлений про суми штрафних санкцій попереджений. Стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат на суму боргу, трьох процентів річних та пені є відповідальністю останнього за допущене ним порушення грошового зобов`язання. Просила суд зменшити розмір позовних вимог і стягнути з [PERSON] на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» суму заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) у розмірі інфляційні втрати у розмірі 7406,24 грн, 3% річних у розмірі 2043,49 грн. та пеня у розмірі 768,13 грн., а всього 10 217,86 грн. Представник позивача у судове засідання не прибула, просила розглянути справу у її відсутність, наполягала на задоволенні уточнених позовних вимог. Відповідач у судове засідання не прибув, просив розглянути справу у його відсутність, не заперечував проти стягнення заборгованості за уточненими позовними вимогами. Суд, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , є власником вказаного житлового приміщення з 28.08.2021 року та отримує послугу з централізованого опалення в житлову квартиру від АТ «Криворізька теплоцентраль» (а.с. 15, 28), а отже є споживачем вказаних послуг від позивача. З наданих позивачем актів про подачу та припинення подачі теплоносія до будинку за [ADDRESS] вбачається надання АТ «Криворізька теплоцентраль» послуг з централізованого опалення у період з листопада 2018 року по березень 2025 року. (а.с. 16-22) 27 жовтня 2025 року [PERSON] звернувся до позивача із заявою, на підставі якої укладено договір про реструктуризацію заборгованості за послугу з централізованого опалення та гарячого водопостачання за № 5119 від 27 жовтня 2025 року, на суму 32226,88 грн строком на 12 місяців. (а.с. 50-55) Положеннями ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Тобто тягар утримання майна покладається на його власника. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення, житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Наведеними положеннями закону передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, передбачено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20, п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг, тоді як на споживача покладається обов`язок своєчасно оплачувати надані житлово-комунальні послуги. На підставі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплову енергію та інші послуги) береться крім квартирної плати згідно затверджених у встановленому законом порядку тарифам. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 чинного Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон), до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону). Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 Закону). Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. У відповідності до положень ч. 5 ст. 13 Закону, плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України. Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідачів оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку. Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» по специфіці своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке відповідно зі ст. 67, 68, 162 Житлового Кодексу України зобов`язане робити оплату за отриману теплову енергію, згідно особового рахунка і встановлених тарифів. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Правила), централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Пунктом 18 Правил, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою [ADDRESS] , де також зареєстрований, а тому повинен утримувати своє майно. Останній своєчасно не сплачував грошові кошти позивачу за надані комунальні послуги та має заборгованість за постачання теплової енергії. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з 01.02.2019 по 30.04.2025 заборгованість за послуги з централізованого опалення по особовому рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] склала 32618,54 грн. (а.с. 14) 27 жовтня 2025 року між [PERSON] та позивачем укладено договір про реструктуризацію заборгованості за послугу з централізованого опалення та гарячого водопостачання за № 5119 від 27 жовтня 2025 року, на суму 32226,88 грн строком на 12 місяців. (а.с. 50-55) Однак, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Оскільки неправомірними діями позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення суми індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, згідно з розрахунку доданого по позову, з яким погоджується суд, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає сума індексу інфляції за період з лютого 2019 року по березень 2025 року у розмірі 7406,24 гривень, 3% річних з лютого 2019 року по березень 2025 року у розмірі 2043,49 гривень, пеня у розмірі 768,13 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved