Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів. Позовні вимоги вмотивовані тим, що він є клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк». В даний час у нього відкритий картковий рахунок № [NUMBER] . Рахунок у Хустському відділенні АТ КБ «Приватбанк» (надалі Банк) було відкрито ним під час проходження військової служби у ЗСУ. За період проходження служби на його картку у Хустському відділенні АТ КБ «Приватбанк» надходили виплати, як мобілізованому. За весь період надходження виплат жодного разу з зарахуванням та отриманням коштів проблем не було. В даний час він перебуває у резерві. 18.12.2024 року на його картковий рахунок надійшли кошти в сумі 8 000, 00 (вісім тисяч) гривень, про що йому надійшло СМС повідомлення. Ці кошти були одразу ж списані Банком нібито на погашення заборгованості. Після спілкування із спеціалістом банку, з яким він зв`язався за номером телефону гарячої лінії, йому вдалося вияснити, що нібито у нього існує заборгованість перед банком по договору № MKGWSE0000012 від 18 серпня 2006 року в сумі 99797,71 (дев`яносто дев`ять тисяч сімсот дев`яносто сім гривень 71 копійка) та по угоді № SAMDN33000724621233 від 28.03.2012 року в сумі 1569,59 грн. (одна тисяча п`ятсот шістдесят дев`ять гривень 59 копійок). Консультантом по телефону гарячої лінії було вказано, що всі питання щодо обслуговування карткового рахунку та претензії до Банку необхідно вирішувати у відділенні по місцю проживання та отримання і обслуговування картки. По договору № MKGWSE0000012 від 18 серпня 2006 року банк уже неодноразово пробував стягнути з мене неіснуючу заборгованість, а саме: у 2012 році, звернувшись з позовною заявою до суду про стягнення заборгованості в сумі 80 163, 45 грн. по договору № MKGWSE0000012 від 18 серпня 2006 року. Дану позовну заяву Хустський районний суд Закарпатської області залишив без розгляду, оскільки, витребувавши від позивача підтвердження існування боргу, суд не отримав від позивача витребувані документи та в по дальшому Позивач проігнорував ухвалу суду про визнання явки Позивача обов`язковою та перестав брати участь у судових засіданнях. Апеляційну скаргу на це судове рішення АТ КБ «Приватбанк» не подавав. Так само і не скористався можливістю, у разі залишення позовної заяви без розгляду, повторно звернутися до суду із заявою про стягнення заборгованості. Якщо Банк вважав, що у нього перед ним існує заборгованість, він мав можливість у судовому порядку вирішити питання про стягнення з нього цього боргу, але не скористався цією можливістю. Вдруге у 2015 році, звернувшись до приватного нотаріуса Бондар І.М. для вчинення виконавчого напису про стягнення з нього боргу в сумі 181799,41 грн. Даний виконавчий напис був оскаржений до суду. Хустський районний суд Закарпатської області визнав протиправними дії Банку при зверненні до нотаріуса для вчинення виконавчого напису; виконавчий напис визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, та стягнуто з Банку та приватного нотаріуса солідарно понесені ним судові витрати. Апеляційний суд Закарпатської області змінив рішення Хустського районного суду Закарпатської області в частині відшкодування судових витрат. В решті рішення Хустського районного суду Закарпатської області залишив Апеляційний суд Закарпатської області без змін. Рішення суду виконано приватним нотаріусом Бондар І.М. у серпні 2019 року; АТ КБ «Приватбанк» виконав судове рішення у грудні 2023 року. Належним чином засвідчена копія судового рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2016 року у справі № 309/2787/15 та витяг з ЄДРСР Апеляційного суду Закарпатської області по цій справі від 07 грудня 2016 року додається. Тому незрозумілим є,звідки у нього взялася заборгованість по кредиту № MKGWSE0000012 від 12 серпня 2006 року в сумі 99797,71 грн. Щодо угоди № SAMDN33000724621233 від 28.03.2012 року, по якій значиться сума заборгованості в розмірі 1569,59 грн., то про цю угоду він взагалі не знає, що це таке, оскільки у 2012 році ніяких угод з КБ «Приватбанком» він не підписував. Отримавши відповідь від консультанта банку, він 19 грудня 2024 року звернувся до Банку з листом, в якому просив терміново надати інформацію, за який період виникла заборгованість по договору № MKGWSE0000012 від 18 серпня 2006 року в сумі 99797,71 грн., з чого складається (основний борг, відсотки, пеня, штрафні санкції, коли і за який період нараховані, тощо), та копію угоди № SAMDN33000724621233 від 28.03.2012 року, по якій значиться сума заборгованості в розмірі 1569,59 грн., а також інформацію, з яких нарахувань складається ця заборгованість. Також просив терміново повернути йому незаконно списану з його карткового рахунку суму в розмірі 7 960,00 гривень. Сорок гривень Банк стягнув як комісійну винагороду. Банк у відповідь на його звернення на жодне з його поставлених питань відповіді не надав, гроші повернути відмовився, натомість прислав якусь відписку, яка зовсім не підтверджує правомірність дій Банку. Він не надавав банку будь-якої згоди або розпорядження на списання грошових коштів з його карткового рахунку. Крім того, йому достовірно відомо, що станом на час звернення до суду з позовною заявою, відсутні рішення суду та виконавчі провадження щодо стягнення з нього коштів у якості заборгованості по кредитному договору № MKGWSE0000012 від 18 серпня 2006 року. Кредитно-заставним договором № MKGWSE0000012 від 18 серпня 2006 року. передбачалось щомісячне погашення кредиту рівними частинами (ануїтетний спосіб погашення кредиту), зі щомісячною сплатою за кредитом і основного боргу (тіла кредиту) і відсотків за користування кредитом, із встановленням дати (строку) щомісячного платежу «… з «21» по «25» число кожного місяця.», що передбачено пунктом 1.1. кредитно-заставного договору № MKGWSE0000012 від 18 серпня 2006 року., який було укладено сторонами. Договір було укладено на три роки, термін дії даного договору закінчився у серпні 2009 року. Виключне право розпорядження коштами на рахунку, визначення напрямків їх витрачання належить тільки позивачу, як власнику цих коштів. Дії відповідача щодо автоматичного списання належних йому грошових коштів у загальній сумі 7 991,45 гривень (31,45 гривень списано Банком 22.09.2024р., та 7 960,00 гривень списано Банком 18.12.2024р.) з карткового рахунку № [NUMBER] та їх зарахування у рахунок самостійно визначених відповідачем спірних зобов`язань за кредитним договором (погашення простроченої заборгованості по кредитному договору № MKGWSE0000012 від 18 серпня 2006 року, строк дії якого сплив ще у 2009 році), не відповідають вимогам закону та умовам укладеного сторонами договору та підлягають стягненню з відповідача на його користь. Ухвалою Хустського районного суду від 24.03.2025 р. відкрито провадження у даній справі у порядку загального позовного провадження з викликом учасників процесу. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками та запропоновано подати відзив. На виконання ухвали суду від 24.03.2025 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву. У своєму відзиві представник відповідача вказує ,що Відповідно до укладеного договору № MKGWSE00000212 від 18.08.2006 року [PERSON] 18.08.2006 року отримав кредит у розмірі 10000.00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.08.2009 року. Згідно пункту 3.2.5 договору № MKGWSE00000212, Позичальник доручає Банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у Кредит, у межах сум, які підлягають сплаті Банку за цим Договором, при настанні строків платежі (здійснювати договірне списання). Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку. Згідно з Довідкою № 8L5PMBGHE6FB749B від 18.12.2024, [PERSON] станом на 18.12.2024 має заборгованість перед AT КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № MKGWSE00000212 від 18.08.2006 р. в розмірі 99 797,71 грн. 19.08.2024 року [PERSON] звернувся до банку та підписав Заяву про відкриття Поточного рахунку та приєднання до Умов та Правил надання послуги "Картка для виплат". На підставі даної Заяви позивачу було надано карту для виплат [NUMBER] . Пункт 9.6.7. вказаної Заяви визначає, що сторони узгодили, що виконання Клієнтом зобов`язань з погашення кредиту, сплати процентів за його використання, комісійних винагород, неустойки та інших платежів, що підлягають сплаті на користь Банку за будь-яким договором, в т.ч. кредитним, укладеним між Клієнтом та Банком, може здійснюватися шляхом ініціювання Банком дебетового переказу з усіх поточних рахунків Клієнта в терміни та в межах сум, що підлягають сплаті Банку за таким договором (договорами) та/або у разі прострочення таких платежів. Підписанням цього Договору, Клієнт надає свою згоду на проведення Банком дебетових переказів зі сплати вказаних вище платежів з усіх поточних рахунків Клієнта, відкритих в Банку, а також тих, що будуть відкриті в майбутньому, у валюті Кредиту для виконання зобов`язань з погашення кредиту, сплати процентів за його використання, комісійних винагород, неустойки та інших платежів передбачених Договором, в межах сум, що підлягають сплаті Банку за таким договором (договорами). За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У частині першій статті 598 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника належного виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Представник відповідача вважає необґрунтованими посилання позивача на неправомірність стягнення заборгованості за кредитом у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Згідно статті 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Чинне законодавство не містить норм щодо припинення зобов`язання у зв`язку зі спливом позовної давності. Згідно з Довідкою №8L5PMBGHE6FB749B від 18.12.2024 від підтверджується наявність заборгованості позивача за кредитом MKGWSE00000212. Таким чином, слід дійти висновку, що зобов`язання [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором MKGWSE00000212 від 18.08.2006 року на теперішній час не припинені. Встановлена п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» заборона вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не припиняє зобов`язань, а є лише обмеженням позикодавця у праві пред`явити такі вимоги. Під вимогою слід розуміти запит про добровільну або примусову реалізацію права (інтересу), для задоволення якого необхідні дії зобов`язаної особи, суду, або іншого органу, уповноваженого на примусові дії, спрямовані на захист такого права. Договірне списання коштів з рахунку позивача не є вимогою банку. У даному випадку кредитор безпосередньо вчиняє дії, передбачені умовами договору і така самостійна реалізація права не може бути обмежена у будь-який спосіб, крім зміни умов договору. Списання коштів з рахунку на підставі договору також не є стягненням, оскільки умови договору про таке списання є волевиявленням сторін, а не примусовою дією. Крім того, оскільки зобов`язання позивача за кредитним договором не припинено, та він за власним бажанням відкрив рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк» і погодився на списання коштів з такого рахунку для погашення усіх його зобов`язань перед банком, слід дійти висновку про добровільне вчинення дій, спрямованих на погашення заборгованості у такий спосіб. Окрім того, згідно з частинами 1, 2 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Відповідно до частин 1, 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. При цьому, відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Під час отримання кредиту, а саме при укладенні договору № MKGWSE00000212, сторони 3.2.5 передбачено, що клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах суми, належної до сплати банку за даним договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з карткового рахунку у випадку настання строків платежів за іншими договорами у розмірі, визначеному цими договорами (договір несписання). У своєму відзиві представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову. В чергове в судове засідання представник відповідача не з`явився, про місце і час розгляду справи належним чином був повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши думку інших учасників процесу , суд вважає за можливе на підставі ст.. ч.3 п.1 ст.224 ЦПК України провести розгляд справи у відсутність представника відповідача. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Згідно з ч.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та на його ім`я відкрито рахунок № [NUMBER] .. Згідно виписки по АТ КБ « ПриватБанк» у позивача міститься заборгованість згідно договору № MKGWSE0000012 від 18 серпня 2006 року в сумі 99797,71 (дев`яносто дев`ять тисяч сімсот дев`яносто сім гривень 71 копійка) та по угоді № SAMDN33000724621233 від 28.03.2012 року в сумі 1569,59 грн. (одна тисяча п`ятсот шістдесят дев`ять гривень 59 копійок). 18.12.2024 року на картковий рахунок позивача (відповідно до угоди від 19.09.2024 р) . надійшли кошти в сумі 8 000, 00 (вісім тисяч) гривень, про що йому надійшло СМС повідомлення. Ці кошти були одразу ж списані Банком . Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до статті 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» до нечесної підприємницької практики, яка в Україні забороняється, включаються дії, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції, а, також, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Закон називає агресивною таку підприємницьку практику, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Однією з ознак агресивної підприємницької практики згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором. Забороняється вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання (пункт 4 частини п`ятої статті 19 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ч.1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка) грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з частинами 2, 3 цієї статті, банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами, і не вправі визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Відповідно до пункту 1.38 статті 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року). Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції від 21 січня 2004 року). Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 1067 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами. У своєму відзиві представник відповідача вказує,що згідно пункту 3.2.5 договору № MKGWSE00000212, позичальник доручає Банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у Кредит, у межах сум, які підлягають сплаті Банку за цим Договором, при настанні строків платежі (здійснювати договір не списання). Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку. Однак, з дослідженого в судовому засіданні оригіналу кредитного договору № MKGWSE0000012 від 18 серпня 2006 року вбачається, що такий пункт там взагалі відсутній. Згідно з ч. 2 ст. 1071 та ч. 1 ст. 1072 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом, проте, виключно в межах залишку грошовий коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом. Договірне списання - це списання грошових коштів з будь-якого рахунку клієнта у рахунок погашення зобов`язань перед банком, згідно з договором умовами якого передбачено подібне списання. В матеріалах справи відсутнє підтвердження, що між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» наявні будь-які домовленості щодо погодження автоматичного списання коштів з рахунку № [NUMBER] на підставі договору (угоди) №MKGWSE0000012 від 18 серпня 2006 року Статтею 1073 ЦК України визначено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту його правомірної поведінки, не спростовано тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про безпідставне списання відповідачем коштів із карткового рахунку позивача в загальному розмірі 8260,05 грн. та невідповідність дій відповідача в цій частині вимогам закону та умовам укладеного договору, що в силу положень статті 1073 ЦК України покладає на АТ КБ «Приватбанк» обов`язок негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку про обґрунтованість позову та про те, що обставини, викладені в ньому, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому він підлягає задоволенню. Не підлягають до задоволення вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди виходячи з наступного. Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та непов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1ст.1167ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до п. 9цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Пунктом 5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справа про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Шкода підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, а при відсутності будь-якої з цих ознак не може бути покладено на відповідача обов`язку відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіянням шкоди. Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачем зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову. Саме через страждання особи визначається поняття моральної шкоди, в свою чергу стражданням є відчуття глибоких душевних мук чи сильного фізичного болю, а не будь-яка тривала чи короткочасна негативна емоція, що може виникати у особи, як реакція на ті, чи інші дії або бездіяльність. Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань. Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, враховуючи ,що позивачем не надано об`єктивних та переконливих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди у причинному зв`язку з діями відповідача, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми у відшкодування моральної шкоди з відповідача, а відтак у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову відповідно до Закону України « Про захист прав споживачів» з відповідача на користь держави слід стягнути 1211,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved