Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

03 жовтня 2025 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , з урахуванням позовної заяви у новій редакції від 16 жовтня 2025 року (а. с. 17-19), із вимогою про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , щомісяця у розмірі 1/4 від усіх його доходів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття та стягнення аліментів на утримання повнолітнього [PERSON] , [INFO] , який навчається та потребує матеріальної допомоги щомісяця у розмірі 1/4 від усіх його доходів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для особи відповідного віку, до закінченням ним навчання, але не більше ніж до досягнення віку 23 років. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що шлюбні відносини між сторонами припинилися фактично з квітня 2022 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Наразі повнолітній син навчається в коледжі ім. Мате [PERSON] на денному відділенні, яке триватиме мінімум до 31 серпня 2026 року, у зв`язку із чим потребує матеріальної допомоги, оскільки не працює та стипендію не отримує. Зазначає, що відповідач з квітня 2022 року не бере участі у вихованні та утриманні спільних дітей та відмовляється добровільно сплачувати аліменти. З 31 березня 2022 року діти живуть з позивачкою та утримуються коштами позивачки. Прохає стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 від усіх його доходів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який навчається та потребує матеріальної допомоги, аліменти в розмірі 1/4 від усіх його доходів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для особи відповідного віку, щомісячно до закінчення ним навчання, але не більше, ніж до досягнення віку 23 років. Ухвалою суду від 22 жовтня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 23), копія якої надіслана учасникам справи 22 жовтня 2025 року за вихідним № 25519/25-вих/2/204/4834/25 (а. с. 24). 30 жовтня 2025 року на адресу суду надійшла заява від відповідача (а. с. 27), в якій отанній пояснив, що з квітня 2022 року позивачка поїхала з України до Хорватії разом із дітьми, наразі там і перебувають. Вказує, що дітям допомагав фінансово по можливості на їх особисті картки, а позивачка на його дзвінки не відповідає та не намагається мирним шляхом вирішити питання щодо утримання та виховання дітей. Заява передана судді працівниками суду 10 листопада 2025 року. Станом на дату розгляду справи відповідачем відзив на позовну заяву до суду не подано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, на підставі вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а. с . 6), що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 січня 2011 року, а також є батьками повнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08 серпня 2005 року (а. с. 7). Відповідно до довідки від 24 вересня 2025 року, [PERSON] , [INFO] , навчається в середній школі (коледж) ім. Мате [PERSON] , закінчив четвертий курс коледжу в 2024/2025 шкільному році. У зв`язку з тим, що учень не захистив випускну роботу, його статус учня триватиме ще рік після завершення навчання, тобто до 31 серпня 2026 року (а. с. 9-10). Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою, в свою чергу, ст. 15 СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 80 СК України визначено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі; розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Законом України від 19 листопада 2024 року № 4059-IX «Про державний бюджет України на 2025 рік», з 01 січня 2025 року, встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 3196 гривень. З матеріалів справи убачається, що неповнолітньому [PERSON] на час розгляду справи виповнилось 14 повних років. Враховуючи, що відповідач перебуває у працездатному віці, суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачці аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Враховуючи вищевикладене, оскільки батьки зобов`язані у рівній мірі забезпечувати дитину усім необхідним, суд вважає, що відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення ним повноліття. Через те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, а зворотного відповідачем не доведено, суд доходить висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 від усіх його доходів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 03 жовтня 2025 року, тобто із дня звернення із позовом до суду, і до досягнення дитиною повноліття, що є об`єктивним, необхідним, достатнім та справедливим розміром стягнення аліментів з урахуванням встановлених у справі обставин, а тому позовна заява в цій частині підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який навчається та потребує матеріальної допомоги суд зазначає наступне. Приписами ст. 198 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Відповідно до вимог ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно з вимогами ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказано, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Так, позивачкою не доведено жодними належними та допустимими доказами того, що відповідач має можливість надавати таку матеріальну допомогу, а повнолітня дитина, що продовжує навчання, потребує такої допомоги. Не надання будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у повнолітньої дитини потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо) може стати підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання після досягнення повноліття. Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі № 635/1139/17 (провадження № 61- 350св17) щодо стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Як убачається із матеріалів справи, позивачка до позовної заяви не надала жодного доказу щоб свідчив про дійсну потребу в матеріальній підтримці, а також про фінансовий стан відповідача, який міг би надати таку матеріальну допомогу. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, заважаючи на те, що під час судового розгляду позивачкою не доведено всіх обов`язкових підстав для задоволення її вимог щодо стягнення аліментів на повнолітню дитину, зокрема, можливість відповідача сплачувати аліменти, суд доходить висновку про те, що підстав для задоволення позовних вимог судом не встановлено, через що у задоволенні в цій частині слід відмовити. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір на підставі приписів ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial