Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] моральну шкоду в розмірі 304000 гривень. В обґрунтування свого позову зазначила, що 16.02.2025 близько 20.50 годин водій [PERSON] керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по вул. Київській в с. Цибулеве Кропивницького району Кіровоградської області зі сторони міста Знам`янка в напрямку селища Олександрівка, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місці події. 17.02.2025 за фактом ДТП матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025120000000110. Постановою слідчого від 25.04.2025 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025120000000110 від 17.02.2025 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. В результаті ДТП та наслідків від нього матері загиблого [PERSON] завдано моральної шкоди, так як загибель сина стала величезним шоком та непоправною втратою для неї, спричинила глибоку душевну втрату. Втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню, спричиняє позивачу біль, смуток та страждання. Позивач оцінює свою моральну шкоду в розмірі 400000 гривень. Страхова компанія виплатила позивачеві 96000 гривень морального відшкодування, що не співрозмірним із фактичним розміром заподіяної моральної шкоди, тому позивач просить стягнути із відповідача різницю розміру матеріальної шкоди в сумі 304000 гривень. Відповідач надав відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Позивачем в якості додатку до позову для його обґрунтування долучена копія постанови про закриття кримінального провадження № 12025120000000110 від 17.02.2025 року, в якій описано хід розслідування дорожньо-транспортної пригоди, в тому числі зазначений протокол огляду місця події та схеми ДТП, покази Відповідача та свідків, результати слідчого експерименту, висновки судових експертиз. Згідно з висновком інженерно-транспортної експертизи дії водія [PERSON] були спрямовані на забезпечення безпеки та можливість уникнення ДТП, що регламентувались вимогами пп.2.3 (б) та 12.3 ПДР. В розглянутій дорожній обстановці водій [PERSON] не мав технічної можливості зупинити транспортний засіб та не мав можливості уникнути наїзду на пішохода, дії водія а/м «Mercedes-Benz Sprinter», [PERSON] не перебувають в причинному зв`язку з ДТП, що сталося. Грубе порушення потерпілим [PERSON] вимог п.п. 4.1, 4.4, 4.7, 4.14 (а,б,г,д) призвело до вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди та його дії знаходяться в прямому причинному зв`язку з отриманням ним тілесних ушкоджень, в результаті яких настала смерть останнього. Таким чином, потерпілий [PERSON] будучи місцевим жителем, знаючи про небезпеку пересування по проїзній частині через його населений пункт в темну пору року в темному одязі, будучи обізнаним про інтенсивність руху транспортних засобів по даній проїзній частині, перебуваючи в стані тяжкого алкогольного сп`яніння, вибіг на проїзну частину в момент, коли відстань між ним та авто складала близько одного метра та лівою частиною свого тіла в вертикальному положенні отримав тілесні ушкодження, внаслідок яких настала його смерть, а отже потерпілий [PERSON] усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав або свідомо припускав їх настання. Враховуючи умисел потерпілого в ДТП - на відповідача [PERSON] не може бути покладено обов`язок з відшкодування моральної шкоди. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що за змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе , що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. У відповідності до ч.1 ст.1193 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Перебування пішохода у стані алкогольного сп`яніння, на що вказує Відповідач, не свідчить про усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду самому собі. Відповідачем не доведено тих обставин, що загиблий, передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП із наслідками, спрямованими на заподіяння собі смерті. Обставин непереборної сили або умислу потерпілого також не було встановлено органом досудового розслідування. Представник відповідача надав заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого вказав, що юридичного складу правопорушень входить визначення форми вини особи, тому як це має першочергове значення для притягнення особи до відповідальності. Формами вини є умисел та необережність. Саме тому законодавець та Верховний суд України при визначенні ступеню і розміру відповідальності власника (користувача) джерела підвищеної небезпеки акцентує увагу на визначенні умислу потерпілого, що є в причинно-наслідковому зв`язку з настанням шкоди, а тому позиція представника позивача не заслуговує на увагу. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позову та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав вимоги позову, просить відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення представників сторін, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що 16.02.2025 близько 20.50 годин водій [PERSON] керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по вул. Київській в с. Цибулеве Кропивницького району Кіровоградської області зі сторони міста Знам`янка в напрямку селища Олександрівка, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який перебігав дорогу з права на ліво щодо напрямку руху автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місці події. 17.02.2025 слідчим відділом розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУНП в Кіровоградській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочате досудове розслідування №12025120000000110 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого від 25.04.2025 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025120000000110 від 17.02.2025 закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. В ході досудового розгляду справи встановлено, що згідно з протоколом огляду місця події та схеми ДТП транспортний засіб під керуванням водія [PERSON] , останній використовує для отримання доходу розвезення і продажу квітів, в результаті ДТП дане авто отримало механічні пошкодження, окремі елементи автомобіля під час огляду знаходились окремо на проїзній частині. Згідно з протоколом допитів водія [PERSON] та свідка-пасажира [PERSON] , вони рухались в межах населеного пункту с. Цибулеве Кропивницького району Кіровоградської області по вул. Київська зі швидкістю 45-50 км/год. в темну пору доби і перед автомобілем на відстані 1 метр праворуч вибіг чоловік в темному одязі на проїзну частину, водій [PERSON] здійснив маневр вліво але відбувся наїзд на потерпілого. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №674 від 26.02.2025 встановлено, що в крові [PERSON] відсутній вміст етилового, метилового, ізопропілового, пропілового, бутилового, ізоамілового спирту; Згідно з висновком судово-медичної експертизи, враховуючи характер, локалізацію та взаєморозташування тілесних ушкоджень, можна говорити по те, що вони могли виникнути одномоментно при зіткненні рухомого транспортного засобу з потерпілим, що перебував у вертикальному або близькому до вертикального положенні і контактування відбулося лівою стороною тіла. При судово-токсикологічному дослідженні крові трупа [PERSON] , 1982 року народження, виявлений етиловий спирт в кількості 3,82 г/дм, що відповідає тяжкому ступню алкогольного сп`яніння. Згідно з висновком інженерно-транспортної експертизи за експертної спеціалізацією 10.4 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» №449/25-27 від 21.04.2025 встановлено, що у даній дорожньо-транспортній пригоді дії водія [PERSON] були спрямовані на забезпечення безпеки та можливість уникнення ДТП, що регламентувались вимогами пп.2.3 (б) та 12.3 ПДР. В розглянутій дорожній обстановці водій [PERSON] при уважному стеженні за дорожньою обстановкою та при своєчасному застосуванні гальмування з моменту виникнення небезпеки, не мав технічної можливості зупинити керований ним автомобіль до місця наїзду і тим самим не мав можливості уникнути наїзду на пішохода. Дії водія автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter» [PERSON] не перебувають в причинному зв`язку з ДТП, що сталося. Враховуючи викладене, грубе порушення пішоходом [PERSON] вимог п.п. 4.1, 4.4, 4.7, 4.14 (а,б,г,д) ПДР призвело до вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди та його дії знаходяться в прямому причинному зв`язку з отриманням ним тілесних ушкоджень,в результаті яких настала смерть останнього. Під час досудового розслідування кримінального провадження , в ході проведення всіх можливих та необхідних слідчих дій, доказів, які б вказували на винність водія транспортного засобу «Mercedes-Benz Sprinter» під керуванням [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортній пригоди не здобуто та останній не мав технічної можливості запобігти дорожньо-транспортній пригоді, адже в його діях відсутні порушення Правил дорожнього руху, а таким чином в діянні відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ч.2 ст. 286 КК України. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] , про що Знам`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 17 лютого 2025 року складено відповідний актовий запис №103. [PERSON] є матір`ю [PERSON] . ПрАТ «Українська страхова компанія» «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» виплачено [PERSON] страхове відшкодування пов`язане з моральною шкодою 96000 гривень (100% виплати, що належить матері загиблого). Позивач оцінює свою моральну шкоду в розмірі 400000 гривень, тому просить стягнути із відповідача різницю розміру матеріальної шкоди, враховуючи сплату страховою компанією, що становить 304000 гривень. Право на судовий захист закріплено у ст. 4 ЦПК України як право на звернення до суду за захистом, згідно з яким кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків і інші способи відшкодування майнової шкоди та моральної (немайнової) шкоди (п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно зі ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України). Відтак, відповідач має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. При цьому умисел потерпілого як обставина, що виключає відповідальність відповідача належними та допустимими доказами доведена не була. В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до ст. 23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина перша ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Наявні у справі докази підтверджують факт отримання травм [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 16.02.2025 близько 20.50 годин на вул. Київській в с. Цибулеве Кропивницького району Кіровоградської області, який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці. Ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак підлягає врахуванню судом при визначенні розміру відшкодування. Встановивши, що позивачка є матір`ю загиблого [PERSON] , суд дійшов висновку, що заподіяна позивачці моральна шкода внаслідок загибелі батька підлягає відшкодуванню відповідачем, оскільки представником останнього у судовому засіданні не доведено, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Твердження, що шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник чи володілець джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Таких обставин під час розгляду справи не встановлено. Згідно з ч.4 ст.1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Положення ст.1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч.2 ст.1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватися з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) та справедливості, встановлені судом обставини, глибину та тривалість моральних страждань, які позивачка зазнала внаслідок смерті сина, характер та тривалість її немайнових втрат, які зруйнували нормальні життєві зв`язки, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, а також суд враховує поведінку потерпілого, грубе порушення [PERSON] Правил дорожнього руху та його необачність, грубу необережність потерпілого, а також виплачену позивачі страховою компанією моральну шкоду в розмірі 96000 гривень, вважає можливим зменшити розмір моральної шкоди, який просить стягнути позивачка до 4000 грн. Інші доводи представників сторін не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача, відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial