Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

I. Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить визнати припиненими трудові відносини між Приватним підприємством «Виробниче підприємство Сільгоспмаш» (ідентифікаційний код юридичної особи: 31211660; адреса місцезнаходження: вулиця Енергетична, буд. 21, м. Умань, Черкаська область, поштовий індекс 20300) та директором цього Підприємства Вовк Олександром Миколайовичем (РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 23 червня 2025 р. з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно Наказу № 4 від 01 березня 2001 р. Приватного підприємства «Виробниче підприємство Сільгоспмаш» позивач, [PERSON] , приступив до виконання обов?язків директора ПП «ВП Сільгоспмаш» (ідентифікаційний код юридичної особи: 31211660), що зареєстроване за адресою: вул. Енергетична, 21, м. Умань, Черкаська область. Засновником і єдиним власником цього підприємства являється гр. України [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Петровським РВДМУ УМВС України в Донецькій області 11.02.1998 р., проживає за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] (його анкетні дані зазначені в п. 2.1. Статуту підприємства). З початком військової агресії Російської Федерації проти України, тобто з 24.02.2022 р., будь-який зв?язок, в тому числі і телефонний, із засновником і власником ПП «ВП Сільгоспмаш» [PERSON] був втрачений. Оскільки на даний час ПП «ВП Сільгоспмаш» не виконує своїх статутних функцій задля досягнення мети його створення, позивачем у червні 2024 р. було прийнято рішення звільнитися з посади директора цього підприємства. Згідно п. 6.3. Статуту ПП «ВП Сільгоспмаш»: Засновник у разі необхідності має право призначати директора підприємства за контрактом чи трудовій угоді, а також передавати йому частину своїх функцій та повноважень. Згідно п. 6.4. Статуту ПП «ВП Сільгоспмаш»: директор здійснює прийом на роботу та звільнення працівників підприємства, він має право видавати накази, розпорядження, обов?язкові для всіх. Таким чином, директор є виконавчим органом підприємства, а його прийняття на роботу та звільнення з неї належить до виключної компетенції засновника (власника) підприємства. У зв?язку з цим позивачем на адресу ПП «ВП Сільгоспмаш» та його засновника [PERSON] 05 червня 2025 р. було подано власноручно написану Заяву від цієї ж дати, в якій ставиться питання про звільнення позивача з посади директора ПП «ВП Сільгоспмаш» з 23 червня 2025 р. за власним бажанням. Проте, передати поштою позивач свою Заяву про звільнення на адресу власника ПП «ВП Сільгоспмаш» [PERSON] зараз не уявляється можливим з об?єктивних причин: 24.02.2022 р. у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 р. А 17.08.2022 опубліковано зу «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.08.2022 № 2500-IX. Воєнний стан триває й досі. Як повідомили у відділенні Укрпошти, куди [PERSON] звернувся, вони не приймають поштові відправлення в регіони, тимчасово окуповані військами РФ, надали мені з цього приводу Довідку з викладенням причин. В Листі Міністерства праці та соціальної політики Україні № 15/06/186-11 від 12.01.2011 р. зазначається (цитата): У разі встановлення факту відсутності особи чи органу (підтвердженого доказами, зокрема, наданими правоохоронними органами документами), уповноваженого на укладення та розірвання трудового договору з керівником підприємства, він, на нашу думку, має право реалізувати своє право на звільнення за власним бажанням, передбачене статтею 38 Кодексу законів про працю України шляхом видання наказу про визнання себе таким, що звільнений за власним бажанням, у преамбулі якого має міститися посилання на вищезазначені обставини, що унеможливлюють його звільнення у порядку, визначеному правовим актом підприємства (відсутність роботодавця, підтверджену документами). Дотримуючись цих рекомендацій, Наказом від 23 червня 2025 р. № 7 позивача звільнено з посади директора ПП «ВП Сільгоспмаш» та внесено відповідний запис до моєї трудової книжки. Проте, процедура звільнення директора із займаної посади не може вважатись завершеною внаслідок припинення лише трудових відносин з підприємством, оскільки повноваження директора, як посадової особи, припиняються з моменту прийняття відповідного рішення засновником та внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, де мається запис про керівника юридичної особи. Як позивачу пояснив державний реєстратор, за відсутності однієї із сторін трудових відносин (уповноваженого органу, тобто власника), відомості про звільнення з посади можливе лише за умови, якщо державному реєстратору буде подано рішення суду, яке набрало законної сили, щодо припинення трудових відносин, припинення дії трудового договору або визнання його таким, що втратив силу. Оскільки отримати рішення власника ПП «ВП Сільгоспмаш» [PERSON] про звільнення директора підприємства та про внесення у зв?язку з цим змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не уявляється можливим через відсутність засновника і власника цього підприємства - [PERSON] , позивач змушений звертатись до суду з даним позовом з метою захисту своїх трудових прав, а саме: права вільного вибору місця праці. Відповідач відзиву на позовну заяву та будь-яких документів, якими обґрунтовуються його заперечення проти позовних вимог до суду не надав. Жодних інших заяв по суті справи від учасників до суду не надходило. Отже, за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 11 липня 2025 року було відкрите провадження у даній справі, а також роз`яснено відповідачу право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Розгляд справи по суті вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Копію ухвали про відкриття провадження було надіслано рекомендованим відправленням, яке повернулось до суду 31 липня 2025 року із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідачу копію ухвали про відкриття провадження було надіслано 14 липня 2025 року рекомендованим повідомленням, яке було відповідачу вручено 04 серпня 2025 року. Таким чином, відповідно до п. 1 ч. 8 ст.128 ЦПК України відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи. Третій особі копію ухвали про відкриття провадження разом з матеріалами позовної заяви було надано, що підтверджується копією розносної книги для місцевої кореспонденції. Інших заяв, клопотань від учасників справи до суду не надходило. ІІІ. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви та висновки суду. Суд, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі наданих до суду доказів. Судом встановлено, що згідно Наказу № 4 від 01 березня 2001 р. Приватного підприємства «Виробниче підприємство Сільгоспмаш» позивач, [PERSON] , приступив до виконання обов?язків директора ПП «ВП Сільгоспмаш» (ідентифікаційний код юридичної особи: 31211660). Відповідно до трудової книги [NUMBER] [PERSON] працював на посаді директора у ПП «ВП Сільгоспмаш» з 2000 року по 2025 рік. Як вбачається з свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А00 № 159105 місцезнаходження Приватного підприємства «Виробниче підприємство Сільгоспмаш» зареєстроване за адресою: вул. Енергетична, 21, м. Умань, Черкаська область. Засновником і єдиним власником ПП «ВП Сільгоспмаш» являється гр. України [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Петровським РВДМУ УМВС України в Донецькій області 11.02.1998 р., проживає за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] (його анкетні дані зазначені в п. 2.1. Статуту підприємства). З початком військової агресії Російської Федерації проти України, тобто з 24.02.2022 р., будь-який зв?язок, в тому числі і телефонний, у позивача із засновником і власником ПП «ВП Сільгоспмаш» [PERSON] був втрачений. Згідно п. 6.3. Статуту ПП «ВП Сільгоспмаш»: Засновник у разі необхідності має право призначати директора підприємства за контрактом чи трудовій угоді, а також передавати йому частину своїх функцій та повноважень. Згідно п. 6.4. Статуту ПП «ВП Сільгоспмаш»: директор здійснює прийом на роботу та звільнення працівників підприємства, він має право видавати накази, розпорядження, обов?язкові для всіх. Таким чином, директор є виконавчим органом підприємства, а його прийняття на роботу та звільнення з неї належить до виключної компетенції засновника (власника) підприємства. Позивачем на адресу ПП «ВП Сільгоспмаш» та його засновника [PERSON] 05 червня 2025 р. було подано власноручно написану Заяву, в якій ставиться питання про звільнення позивача з посади директора ПП «ВП Сільгоспмаш» з 23 червня 2025 р. за власним бажанням. Проте згідно довідки АТ «Укрпошти» туди куди [PERSON] звернувся, вони не приймають поштові відправлення в регіони, тимчасово окуповані військами РФ. В Листі Міністерства праці та соціальної політики Україні № 15/06/186-11 від 12.01.2011 р. зазначається (цитата): У разі встановлення факту відсутності особи чи органу (підтвердженого доказами, зокрема, наданими правоохоронними органами документами), уповноваженого на укладення та розірвання трудового договору з керівником підприємства, він, на нашу думку, має право реалізувати своє право на звільнення за власним бажанням, передбачене статтею 38 Кодексу законів про працю України шляхом видання наказу про визнання себе таким, що звільнений за власним бажанням, у преамбулі якого має міститися посилання на вищезазначені обставини, що унеможливлюють його звільнення у порядку, визначеному правовим актом підприємства (відсутність роботодавця, підтверджену документами). Наказом від 23 червня 2025 р. № 7 позивача звільнено з посади директора ПП «ВП Сільгоспмаш». Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно зі ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно з ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - угода між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Статтею 22 КЗпП України передбачено заборону будь-якого прямого або непрямого обмеження прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору. Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39). Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 р. у справі № 758/1861/18 вказано, що відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні. У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №201/1384/16-ц визнано ефективним і таким, що не суперечить закону спосіб захисту порушеного права шляхом припинення трудових відносин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №1-5/2008 вказав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)) У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. Водночас «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29). При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та Естатіус інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21). Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Позивач має право на вільний вибір роботи, що включає право на розірвання трудового договору в порядку статті 38 КУпАП. Трудові відносини між позивачем та ПП «ВП Сільгоспмаш» фактично припинені, проте позивач позбавлений можливості оформити припинення трудових відносин у встановленому законодавством порядку, що порушує його конституційні права. Тому, суд вважає, що позовні вимоги про припинення трудового договору на підставі ст. 38 КУпАП, слід задовольнити. Щодо вимоги позивача про внесення відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Як зазначає позивач, процедура звільнення директора із займаної посади не може вважатись завершеною внаслідок припинення лише трудових відносин з підприємством, оскільки повноваження директора, як посадової особи, припиняються з моменту прийняття відповідного рішення засновником та внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, де мається запис про керівника юридичної особи. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом. Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», у тому числі щодо зобов`язання вчинення реєстраційних дій. За змістом пункту 3 частини 5 статті 25 «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» суб`єкт державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дати отримання судового рішення, передбаченого пунктом 2 частини першої цієї статті, проводить відповідну реєстраційну дію шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру (крім випадків, передбачених пунктами 1 та 2 цієї частини). Процедура припинення трудових відносин керівника з товариством має супроводжуватись внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань змін до відомостей про керівника юридичної особи. Задоволення судом лише вимоги про визнання трудових відносин і відносин представництва припиненими в повній мірі не призведе до ефективного захисту прав позивача. Адже, юридичний зв`язок керівника з юридичною особою остаточно припиняється саме з моменту виключенням з ЄДР запису про директора підприємства. Водночас саме рішення про визнання трудових відносин і відносин представництва не є підставою для виключення з ЄДР запису про директора товариства. Водночас згідно із статтею 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться, зокрема, на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, зокрема, щодо зобов`язання вчинення реєстраційних дій. З огляду на викладене суд задовольняє вимогу позивача про задоволення вимоги позивача про внесення відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. IV. Розподіл судових витрат. \~Також, відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач [PERSON] є інвалідом 2-ї групи, що підверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] і від сплати судового збору звільнений. Відповідно до пункту 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (постанова від 17 жовтня 2014 року№10) вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Тому із відповідача необхідно стягнути судові витрати у вигляді витрат на сплату судового збору в дохід держави в сумі 1211 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved