Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

І. Суть спору [PERSON] звернувся через свого представника в суд з позовом до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. У позові зазначив, що він є сином [PERSON] , 1936 року народження. Його мати померла [INFO] , місцем відкриття спадщини є [ADDRESS] . Після смерті матері спадщина відкрилась за законом. До складу спадщини ввійшли всі права та обов`язки померлої, що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, в тому числі і право власності на земельну ділянку площею 0,1309 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративно-територіальних межах с. Заставне, Володимирського району Волинської області. Наявність спадкового майна підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.12.2013 року серія [NUMBER] та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.12.2013 року. Він є спадкоємцем за законом першої черги. Відповідно до вимог закону, а саме ч.1 ст.1269 та ч.1 ст.1270 ЦК України він, як спадкоємець за законом першої черги, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, повинен був подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Однак, у встановлений законодавством строк, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, він такої заяви до нотаріуса не подав, так як вважав, що фактично прийняв спадщину. Разом з тим, не знав про порядок та строки спадкування. Позивач зі своєю матір`ю мав хороші теплі стосунки, а несподівана смерть останньої дуже вплинула на психологічний стан позивача, в результаті чого значний проміжок часу він знаходився у пригніченому стані. Будь-які інші особи, що належали б до спадкоємців, які здійснюють спадкування за законом/заповітом, які б звернулися протягом строку для прийняття спадщини із відповідними заяви до нотаріуса, відсутні. Спадкова справа щодо майна померлої заведена не була. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд визначити йому додатковий, двомісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, після смерті матері [PERSON] , яка померла, [INFO] . Відповідачу було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано. ІІ. Позиція учасників справи В судове засідання сторона позивача, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилася, однак 09.12.2025 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про підтримання позовних вимог, розгляд справи за їхньої відсутності та залишення за ними судових витрат. В судове засідання відповідач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, однак 16.12.2025 року від неї надійшла заява про визнання позовних вимог, а розгляд справи просить провести за її відсутності. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 18.11.2025 року відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Витребувано з Іваничівської ДНК інформаційну довідку зі Спадкового реєстру щодо [PERSON] , яка померла [INFO] , в разі наявності спадкової (-их) справи (справ), - її (їх) копію, також інформацію щодо всіх наявних заповітів спадкодавця (заповідача), - їх копії; інформацію хто є спадкоємцями після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Витребувано з Литовезької сільській раді Володимирського району Волинської області інформацію про осіб, які є близькими родичами спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] ; про осіб, які фактично проживали та були зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] , тобто станом на 26.09.2016 року. Ухвалою суду від 09.12.2025 року справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 23.12.2025 року. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідач [PERSON] відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, подала заяву про визнання позовних вимог та про розгляд справи за її відсутності, відтак, підстави для відкладення розгляду справи, відсутні. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи, що відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі, судом встановлено наступне. ІV. Обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.07.1969 року (а.с. 8). Мати позивача [PERSON] померла [INFO] у віці 80 років, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.09.2016 року (а.с. 9). Відповідно до копії свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 27.12.2013 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1309 га, яка розташована за адресою: с. Заставне, Іваничівський район, Волинська область, розмір частки -1, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства (а.с. 10) Згідно з копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №15618824 від 27.12.2013 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1309 га, яка розташована за адресою: с. Заставне, Іваничівський район, Волинська область, розмір частки -1, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства (а.с. 11). Відповідно до довідки Литовезької сільської ради, Володимирського району Волинської області, [PERSON] , [INFO] , народилася в с. Заставне, Іваничівського району Волинської області, померла [INFO] , останнє місце проживання [ADDRESS] . Після її смерті спадкоємцем є син [PERSON] , який доглядав за спадковим майном та обробляв присадибну ділянку. Пережилого подружжя немає. Заповіт від імені [PERSON] Заставненською сільською радою не посвідчувався (а.с. 12). Відповідно до копії постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 586 від 06.11.2025 року, [PERSON] відмовлено у реєстрації заяви про прийняття спадщини за законом, у зв`язку з пропущеним строком для прийняття спадщини та відсутності реєстрації за однією адресою із спадкодавцем (а.с.13). Відповідно до Інформаційних довідок із Спадкового реєстру щодо [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа на її ім`я в Іваничівській ДНК не заводилася, заповіти не посвідчувалися (а.с. 28-30). Згідно з відповіддю Литовезької сільської ради, Володимирського району Волинської області від 25.11.2025 за №83, близькою родичкою [PERSON] , яка померла [INFO] є [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована та проживала із спадкодавицею на день смерті останньої в житловому будинку [ADDRESS] . Станом на 26.09.2016 року в житловому будинку [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: дочка [PERSON] , зать [PERSON] , онука [PERSON] та правнук [PERSON] (а.с. 31). V. Застосоване судом законодавство Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК). Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст. 76 ЦПК). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77 ЦПК). Згідно з ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1223 ЦК України). У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ст. 1261 ЦК України). Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. За положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року). Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц (провадження № 61-26164св18). Прецедентна практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі»; пункт 32 рішення ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункт 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Аналогічна позиція викладена у постанові від 14.11.2024 року Волинського апеляційного суду у справі № 168/444/24 (22-ц/802/1069/24). Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». VI. Висновки суду Беручи до уваги наведене вище, враховуючи те, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивач, який є спадкоємцем першої черги, втратить право на спадкування майна, яке залишилось після смерті його матері, вказані обставини будуть для нього занадто надмірним тягарем. Крім того судом за матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] просила суд задовольнити позовні вимоги та визначити позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки стверджувала, що не претендує на спадщину після смерті матері [PERSON] . Таким чином, з огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог і визначення позивачу додаткового строку терміном два місяці, який буде достатнім для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] .

Outcome: approved