Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 24843,02 гривень, витрати на проведення авто товарознавчої експертизи у розмірі 2387,70 гривень, грошові кошти, що були сплачені помилково у розмірі 6779,90 гривень, посилаючись на те, що 30.08.2024 о 13.40 позивачка керуючи транспортним засобом «Nissan Rougt» р/н [NUMBER] , за адресою: м.Одеса, вул..Ільфа і Петрова, 63/1, здійснила наїзд на пішохода [PERSON] , яка переходила проїжджу частину в неналежному місці, внаслідок чого ТЗ отримав механічні пошкодження, а пішохід тілесні ушкодження. Після ДТП позивачка сплачувала кошти на лікування відповідачки, оскільки на той момент не було постанови суду та не було встановлено винної особи. 04.11.2024 постановою Київського районного суду м.Одеси [PERSON] визнано винною у скоєні зазначеного вище ДТП, а тому позивачка звернулась до суду з даним позовом. Позивачка в судовому засіданні 27.10.2025 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі, до судового засідання 19.12.2025 не з`явилась, сповіщалась, в справі наявна заява [PERSON] про розгляд справи за її відсутність. Відповідачка надала до суду заяву в якій просила судове засідання 19.12.2025 провести за її відсутності, врахувати надані до суду відзив на позов, пояснення. Також просила відмовити у стягненні витрат на правову допомогу. При розгляді даної справи та з огляду на обставини, сторонам пропонувалось вирішити справу мирним шляхом, однак на день прийняття рішення сторони не досягли мирової угоди. Вивчивши матеріали справи суд приходить до наступного. Судом встановлено, 30.08.2024 о 13.40 позивачка керуючи транспортним засобом «Nissan Rougt» р/н [NUMBER] , за адресою: м.Одеса, вул..Ільфа і Петрова, 63/1, здійснила наїзд на пішохода [PERSON] , яка переходила проїжджу частину в неналежному місці, внаслідок чого ТЗ отримав механічні пошкодження, а пішохід тілесні ушкодження. Згідно з частинами 1, 2 статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. Учасниками дорожнього руху є водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин. Всі учасники дорожнього руху мають не тільки права, але й обов`язки. Пішохід як учасник дорожнього руху повинен (частина 2 статті 17 Закону України "Про дорожній рух") рухатися по тротуарах, пішохідних або велосипедних доріжках, узбіччях, а в разі їх відсутності - по краю проїзної частини автомобільної дороги чи вулиці; перетинати проїзну частину автомобільної дороги, вулиці по пішохідних переходах, а в разі їх відсутності - на перехрестях по лінії тротуарів і узбіч; керуватися сигналами регулювальника та світлофора в місцях, де дорожній рух регулюється; не затримуватися і не зупинятися без необхідності на проїзній частині автомобільної дороги, вулиці і залізничному переїзді; не переходити проїзну частину автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, поза пішохідними переходами при наявності роздільної смуги, а також у місцях, де встановлені пішохідні чи дорожні огородження тощо. Дорожньо-транспортна пригода - це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (пункт 1.10. Постанови Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 "Про правила дорожнього руху"). Наїзд на пішохода це один із видів дорожньо-транспортної пригоди (ДТП), що полягає в контакті транспортного засобу (або вантажу, що ним перевозиться) з пішоходом, унаслідок чого останній зазнає тілесних ушкоджень або гине. Винуватцями даного виду дорожньо-транспортної пригоди можуть бути як пішоходи, так і водії. Постановою Київського районного суду м.Одеси від 04.11.2024 [PERSON] визнано винною у скоєні ДТП від 30.08.2024 та звільнено від адміністративної відповідальності у зв`язку з малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення, оголошено усне зауваження. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Nissan Rougt» р/н [NUMBER] на день 30.08.2024 не була застрахована у страховій організації. Згідно висновку експортного дослідження судового експерта [PERSON] від 16 грудня 2024 року, вартість матеріального збитку завданого внаслідок ДТП 30.08.2024 транспортному засобу «Nissan Rougt» р/н [NUMBER] визначена рівній 24843,02 гривень. Судом не приймаються до уваги доводи відповідачки щодо завищення вартості матеріального збитку, оскільки в судовому засіданні відповідачці було роз`яснено про її право на звернення до суду з клопотання про проведення судової експертизи, у разі не згоди з висновком експерта Маковецького Р.В., однак відповідних клопотань з боку [PERSON] до суду не надходило, а відповідно до ст..81 ч.7 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до ст.1166 ЦК України Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У той же час, згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При таких обставинах суд вважає вимоги [PERSON] в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 24843,02 гривень та витрат на проведення авто товарознавчої експертизи у розмірі 2387,70 гривень (всього 27230, 72 грн.) підлягають задоволенню. Вимоги [PERSON] про стягнення грошових коштів, що були сплачені помилково у розмірі 6779,90 гривень на лікування відповідачки, задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою необґрунтовано та не доведено факт помилки. Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки в користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1211,20 грн. Щодо витрат на правову допомогу у розмірі 20000 гривень, суд зазначає наступне. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідачки підлягають судові витрати на правову допомогу у розмірі 3000 гривень.

Outcome: partial