Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

У вересні 2025 року ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивовано тим, що 23.06.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №804291102 у формі електронного документа з використанням електронного підпису на суму 7250 грн. 00 коп. шляхом перерахування на картку позичальника № [NUMBER] . 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу №28/1118 01. 01.09.2020 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» підписали реєстр прав вимоги, за яким первісний кредитор відступив ТОВ «Таліон Плюс» право грошової вимоги до відповідачки за Кредитним договором. 05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Онлайн фінанс» укладено Договір факторингу №05/0820-01. 30.05.2023 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Онлайн фінанс» підписали реєстр прав вимоги, за яким ТОВ «Таліон Плюс» відступив ТОВ «Онлайн фінанс» право грошової вимоги до відповідачки за Кредитним договором. 20.10.2023 року між ТОВ «Онлайн фінанс» та ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» укладено Договір факторингу №20/10/23-03, згідно із яким та на підставі реєстру боржників від 20.10.2023 року позивач набув право грошової вимоги за вказаним Кредитним договором. Відповідачка свої зобов`язання щодо сплати тіла кредиту та відсотків за його користування належним чином не виконала, у зв`язку із чим виникла заборгованість у розмірі 20807 грн. 50 коп., що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 7250 грн. 00 коп.; заборгованості по відсоткам в розмірі 13557 грн. 50 коп. Посилаючись на наведені обставини, ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» просить стягнути на його користь із відповідачки вказану заборгованість за Кредитним договором, судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн. 00 коп. (а.с.1-8). Ухвалою судді від 08.09.2025 року відкрито провадження у справі та визначено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.97-99). Ухвалою суду від 10.10.2025 року постановлено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.113). 03.12.2025 року від представника відповідачки адвоката Зачепіло З.Я. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на те, що позивачем не надано доказів перерахування кредитних коштів відповідачці, у справі відсутні докази передачі права вимоги до відповідачки від первісного кредитора до позивача та підтвердження сплати первісному кредитору коштів за договором факторингу. Також звертає увагу суду на те, що правовідносини за Кредитним договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] виникли 23.06.2002 року, тобто значно пізніше ніж було укладено договір факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», у якому предмет договору не індивідуалізовано належним чином, а отже на час укладання даного договору у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було відсутнє право грошової вимоги до відповідачки за Кредитним договором. Водночас, зауважує, що відсотки за користування коштами були нараховані поза межами строку кредитування. (а.с.137-143). 08.12.2025 року від ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (а.с.148-156). У позовній заяві ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» просить здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача (а.с.7 зворот). Представник відповідачки - адвоката Зачепіло З.Я. разом із відзивом подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та [PERSON] (а.с.144). Сторони у судове засідання не з`явилися, у зв`язку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, встановивши суть спірних правовідносин, що склалися між сторонами, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ст.ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись із позовом до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд має забезпечити сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що 23.06.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №804291102 (далі Кредитний договір). За змістом п.1.1 Кредитного договору розмір кредиту становить 7250 грн. 00 коп. В п.1.2 Кредитного договору визначено, що кредит надається строком на 30 днів. На період строку, визначеного п.1.2 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 1, 42 відсотків від суми кредиту за кожен день користування ним (п.1.3 Кредитного договору). В п.1.4 Кредитного договору визначено, що у випадку користування кредитом понад строк, визначений у п.1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,7 відсотків від суми кредиту за кожен день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченим процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення) Позичальник зобов`язаний повернути товариству кредит, нараховані проценти згідно п.1.3 цього договору не пізніше строку, вказаного у п.1.2 договору (пункт 1.6 Кредитного договору). За п.4.3 Кредитного договору сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначного в п.1.2 договору, є процентами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України. Згідно із Графіком платежів (Додаток №1 до Кредитного договору) розмір нарахованих процентів становить 3088 грн. 00 коп., а сукупна вартість кредиту 10338 грн. 50 коп. (а.с.57, 58 зворот). Згідно із листом АТ КБ «Приватбанк» від 25.09.2025 року на ім`я [PERSON] відкрито картку № [NUMBER] (а.с.1236). Згідно із випискою по особовому рахунку, наданою АТ КБ «Приватбанк», 23.06.2020 року на картку № [NUMBER] було перераховано кредит на суму 7250 грн. 00 коп. (а.с.124). Згідно із розрахунком заборгованості, складеним ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», проценти за користування кредитом в розмірі 102 грн. 95 коп. за кожен день користування нараховувалися в період з 23.06.2020 року по 23.07.2022 року, та в сумі 123 грн. 25 коп. в період з 28.07.2020 року по 01.09.2020 року. Загальна сума нарахованих процентів становить 15877 грн. 50 коп. (а.с.48 49 зворот). ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Договір факторингу № 28/1118-01. Відповідно до п. 1.3. Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року визначено, що під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Пунктом 1.2. Договору визначено, що перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до Договору, а саме Реєстрах прав вимоги (а.с. зворот 22-25). 28.11.2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду № 19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020 року (а.с. зворот 20). 31.12.2020 року між Клієнтом та Фактором укладено додаткову угоду № 26 від 31.12.2020 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, що продовжила строк договору до 31 грудня 2021 року (а.с.зворот16-19). 31.12.2021 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду № 27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року (а.с.зворот14). 31.12.2022 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду № 31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023року (а.с.14). 31.12.2023 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду № 32, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2024року (а.с.13). Згідно із п. 4.1. договору факторингу, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Відповідно до долученого до матеріалів справи Витягу з реєстру прав вимоги до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року (з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 15877 грн.50 грн. (а.с.зворот 26-27). Відповідно до Реєстру прав вимоги № 96 складеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 15877 грн.50 грн. (а.с.зворот 26-27). Крім того, ТОВ «Таліон Плюс» нараховувались проценти за користування кредитом в розмірі 123 грн. 25 коп. за кожен день в період з 02.09.2020 року по 11.10.2020 року (а.с. 49). В подальшому, 05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 05/0820-01 (а.с.32-34). Надалі ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до Договору факторингу № 05/0820-01 уклали додаткові угоди № 2 від 03.08.2021 року та №3 від 30.12.2022 року , згідно з яких строк дії договору продовжено до 30.12.2024 року (а.с. зворот 29,30). Предметом даного Договору факторингу є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги. При цьому, право вимоги від клієнта до фактора переходить в момент підписання сторонами відповідного Реєстру прав вимог, встановленому в відповідному Додатку договору. Відповідно до долученого до матеріалів справи Витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30.05.2023 року до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 20807,50 грн. (а.с.зворот 35-36). ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» 20.10.2023 року уклали Договір факторингу № 20/10/23-03 відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором № 804291102 від 23.06.2020 року (а.с.зворот 39-43). Відповідно до п. 1.2. вказаного Договору перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акта прийому-передачі Реєстру боржників згідно з Додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Відповідно до долученого до матеріалів справи витягу з Реєстру Боржників за Договором факторингу № 20/10/23-03 від 20.10.2023 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 20807 грн.50 коп. (а.с. зворот 43,45). Відтак, в ході передачі прав вимоги за факторинговими договорами, право вимоги за кредитним договором № 804291102 від 23.06.2020 року перейшло до позивача, що свідчить про факт отримання права грошової вимоги до відповідача в розмірі 20807 грн. 50 коп.. За випискою з особового рахунку [PERSON] за кредитним договором № 804291102 від 23.06.2020 року, складеного ТОВ «ФК «ЕЙС» за період з 20.10.2023 року по 31.07.2025 року, заборгованість становить в розмірі 20807 грн. 50 коп .(а.с.зворот 50). Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. Згідно із ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). В ч.1 ст.1078 ЦК України унормовано, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги є виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. У постанові Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/11177/20). Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 914/868/17). При цьому суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу. Також Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 911/3185/20). Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справі встановлено, що правовідносини за Кредитним договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] виникли 23.06.2002 року, тобто значно пізніше ніж було укладено Договір факторингу №28/1118-01 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» від 28.11.2018 року. Однак, структурний аналіз норми ч.1 ст.1078 ЦК України дозволяє дійти висновку, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги: 1) строк платежу за якою настав (наявна вимога); 2) право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В силу ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В пункті 1.3 Договору факторингу №28/1118-01 чітко обумовлено, що «право вимоги», яке є предметом цього договору, - означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому (а.с.25 зворот). Тобто, застосовний у Договорі факторингу №28/1118-01 термін «право вимоги» вказує на охоплення ним як грошових вимог строк платежу за якими настав, так і тих грошових вимог, які виникнуть у майбутньому. Отже, Договір факторингу №28/1118-01 безсумнівно містить умови про те, що предметом передачі від клієнта до фактора є, зокрема, право грошової вимоги, що може виникнути у майбутньому (майбутня вимога) в розумінні ч.1 ст.1078 ЦК України. Крім того, за змістом п.4.1 Договору факторингу №28/1118-01 право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог (а.с.25). Як слідує із матеріалів справи, 01.09.2020 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» підписали реєстр прав вимоги, за яким первісний кредитор відступив ТОВ «Таліон Плюс» право грошової вимоги до відповідачки за Кредитним договором (а.с.зворот 26-27). За таких обставин немає підстав стверджувати, що право грошової вимоги до відповідачки за Кредитним договором не перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», а в подальшому і до позивача. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Абзац 2 ч.2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Вирішуючи по суті позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту, суд виходить із того, що відповідачці було надано в користування грошові кошти (кредит) в сумі 7250 грн. 00 коп., які були перераховані на її банківську картку. Матеріали справи не місять доказів повернення відповідачкою суми тіла кредиту, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Таким чином, із відповідачки слід стягнути на користь позивача заборгованість по тілу кредиту в розмірі 7250 грн. 00 коп. Визначаючись із позовними вимогами щодо стягнення процентів за користування кредитом в сумі 13557 грн. 50 коп., суд виходить із того, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, то особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини, виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. зокрема пункти 109 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16). Як випливає із п.1.2 Кредитного договору кредит надається строком на 30 днів. На період строку, визначеного п.1.2 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 1, 42 відсотків від суми кредиту за кожен день користування ним (п.1.3 Кредитного договору). Позичальник зобов`язаний повернути товариству кредит, нараховані проценти згідно п.1.3 цього договору не пізніше строку, вказаного у п.1.2 договору (пункт 1.6 Кредитного договору). За п.4.3 Кредитного договору сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п.1.2 договору, є процентами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України. Таким чином, слід дійти висновку, що за умовами Кредитного договору проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту (30 днів), є процентами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, а не процентами за правомірне користування кредитом в аспекті приписів 1048 ЦК України. Виходячи із наведеного, твердження позивача про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, що становить 30 днів, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення позичених коштів, свідчать про помилкове розуміння ним правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування, є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України, що чітко обумовлено в п.4.3 Кредитного договору. Суд відзначає, що заявлені до стягнення проценти в сумі 13557 грн. 50 коп. кваліфікуються позивачем виключно як проценти за правомірне користування кредитом і не пов`язуються із мірою цивільно-правової відповідальності, урегульованою ч.2 ст.625 ЦК України. Також зі змісту розрахунків заборгованості, складених ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», витікає, що проценти за користування кредитом в розмірі 102 грн. 95 коп. за кожен день користування нараховувалися в період з 23.06.2020 року по 23.07.2020 року (строк кредитування), та в сумі 123 грн. 25 коп. в період з 28.07.2020 року по 11.10.2020 року (поза межами строку кредитування), саме як проценти за правомірне користування кредитом, а не як проценти в сенсі ч.2 ст.625 ЦК України (а.с.47-48,49). Враховуючи викладене, суд вважає, що у цьому випадку до стягнення підлягають відсотки за правомірне користування кредитними коштами у межах визначеного Кредитним договором строку кредитування (30 днів) та наводить власний розрахунок таких відсотків. Сума отриманого кредиту - 7250 грн. 00 коп., строк дії договору - 30 днів, відсотки за користування кредитом - 1,42 % в день. Відтак, сума відсотків, що підлягає до стягнення становить 3088 грн. 50 коп. (7250 : 100 х 1, 42 х 30), що узгоджується із Графіком платежів (Додаток №1 до Кредитного договору) (а.с.57, 58 зворот). Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором в розмірі 10338 грн. 50 коп. (7250, 00 + 3088, 50), що становить 49,68 % (10338,50 : (20807, 50 : 100) від ціни позову, а тому позов підлягає частковому задоволенню. За змістом ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, із відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений за подання позову судовий збір в розмірі 1203 грн. 44 коп. (2422, 40 : 100 Х 49,68). Вирішуючи питання про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. 00 коп., суд виходить із наступного. За змістом п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу. За правилами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial