Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» звернулося до суду з позовом, у якому просить стягнути із [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором №3648003698/268426 від 02.05.2020 у сумі 11900 грн., 2422 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.05.2020 між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] укладено електронний кредитний договір № 3648003698/268426, відповідно до умов якого позикодавець надає позичальнику кредит у розмірі 2800 грн. шляхом перерахунку на рахунок позичальника, включаючи використання реквізитів платіжної картки (4149-62хх-хххх-8977) на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику у погоджений умовами договору строк або достроково та сплатити проценти за користування коштами. Позичальник свої зобов`язання відповідно до умов договору не виконав, в той час як позикодавець зобов`язання виконав у повному обсязі. 31.05.2021 між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» укладено договір факторингу № 1-31/05/21, відповідно до умов якого ТОВ «ГОУФІНГОУ» відступило ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, в тому числі і до [PERSON] 03.06.2021 ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП», як новий кредитор, відповідно до умов договору відступлення права вимоги № 1-03/06/2021, відступило право вимоги за кредитним договором 3648003698/268426 від 02.05.2020 до ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН», у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до відповідача. Станом на 26.05.2025 заборгованість відповідача перед позивачем складає 11900 грн., з яких: 2800 грн. заборгованість за кредитом, 9100 грн. заборгованість за процентами. Представником відповідача адвокатом Мудревською Я.М. подано відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до п. 1.2 індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту № 3648003698/268426 від 02.05.2020 кредит надається строком на 30 днів, тобто до 31.05.2020. Строк дії договору 30 днів, а отже, з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості. Проте з позовними вимогами позивач звернувся до суду лише 20.08.2025, тобто з пропуском строку позовної давності. Позивач, ТОВ «ГОУФІНГОУ», ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» не повідомляли [PERSON] про заміну сторін у зобов`язанні. Позивачем не додано до позовної заяви жодного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцем були перераховані грошові кошти відповідачу в розмірах, що передбачені кредитним договором і що відповідач ці кошти отримав. Додані до позовної заяви виписка з рахунку та довідка про ідентифікацію не є належними доказами надання відповідачеві кредитних коштів, оскільки вони є внутрішніми документами фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Також у договорі факторингу від 31.05.2021 №1-31/05/21, укладеному між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» не конкретизовано за якими саме кредитними договорами відступлено право вимоги, також відсутні відомості про відступлення права грошової вимоги саме за кредитним договором 3648003698/268426 від 02.05.2020, укладеним між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] . У договорі відступлення права вимоги № 1-03/06/2021 від 03.06.2021, укладеному між ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» та ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» також відсутні відомості про відступлення права грошової вимоги саме за кредитним договором 3648003698/268426 від 02.05.2020 укладеним між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] . Крім того, позивач не надав до позовної заяви акти прийому-передачі реєстру боржників. У відповіді на відзив представник позивача зазначила, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки перебіг позовної давності з 02.04.2020 і на момент подання позову до суду був зупинений, відповідно до пунктів 12, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, спочатку у зв`язку із запровадженням карантину, а з 24.02.2022 - у зв`язку з введенням воєнного стану. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. При умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримав вищезазначене повідомлення про відступлення права вимоги, відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунок первісного кредитора, який указаний в кредитному договорі, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст.516 ЦК України. Однак, відповідач не надав доказів, що він сплачував заборгованість за кредитним договором первісному чи новому кредитору. У зв`язку з цим, доводи відповідача стосовно неналежного повідомлення про зміну кредитора за Кредитним договором до ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» є безпідставними та необґрунтованими. Доводи сторони відповідача щодо неукладеності кредитного договору є безпідставними та спростовуються наявними у справі доказами, що підтверджують факт укладення договору в електронній формі відповідно до вимог законодавства. Відповідач, діючи добровільно та усвідомлено, чи примусу без жодного зовнішнього тиску, скористався доступом до мережі Інтернет та перейшов на офіційний веб-сайт первісного кредитора, де самостійно, з використанням інтегрованого калькулятора, обрав бажану суму кредиту та строк кредитування. Після цього ним було надано персональні дані, зокрема реквізити банківської картки, на яку в подальшому були зараховані кошти. У процесі укладення правочину відповідач пройшов передбачені етапи ідентифікації та підтвердження наміру укласти кредитний договір, за результатами чого між сторонами було укладено договір у встановленому законом порядку. Посилання відповідача на те, що позивачем не надано докази перерахунку грошових коштів позивач також вважає безпідставними, оскільки доступ до повного номера банківської картки, а також до виписки по картковому рахунку, на який були зараховані кредитні кошти, має виключно банк-емітент та безпосередньо власник зазначеної картки, тобто [PERSON] . Відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може самостійно отримати виписку по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів. Однак, відповідачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорі, або доказів того, що зазначений картковий рахунок йому не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідач не був позбавлений можливості надати відповідні банківські дані чи інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний і повний доступ до таких. Ухвалою судді 02.09.2025 відкрито спрощене позовне провадження, постановлено розгляд справи проводити в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивача адвокат Пархомчук С.В. у позові та відповіді на відзив просив про розгляд справи без його участі. Крім того, 24.09.2025 від представника позивача надійшла заява про розподіл судових витрат, у якій просить стягнути із [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10500 грн. Представник відповідача адвокат Мудревська Я.М. надіслала заяву, в якій просила провести розгляд справи без участі її та відповідача, у задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини, і дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 02.05.2020 між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 3648003698/268426, який підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором «R91905», а також підписано Додаток № 1 до договору, який містить графік розрахунків та орієнтовну сукупну вартість кредиту (а.с. 14-17). Згідно умов кредитного договору, позичальнику надається кредит у розмірі 2800 грн. строком на 30 днів із дати його надання, тобто до 31.05.2020. Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі договір діє до повного виконання клієнтом зобов`язань (пункти 1.1, 1.2). Також сторони узгодили фіксовану процентну ставку у розмірі 2,5% від суми кредиту на добу. Пунктом 6.1 договору визначено, що договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Згідно довідки про ідентифікації, ТОВ «ГОУФІНГОУ» ідентифіковано клієнта [PERSON] , акцепт договору позичальником здійснювався в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, одноразовий ідентифікатор R91905 відправлений позичальнику 02.05.2020 на номер телефону [NUMBER] (а.с.9 зворот). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Пунктами 5 та 6 частини 1 статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною 5 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення ( відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення ( відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Згідно ч. 8 ст. 11 цього Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, кредитний договір № 3648003698/268426 від 02.05.2020 сторонами був укладений в електронній формі. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі №404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09.09.2020 у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. То ж певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Позиція сторони відповідача зводиться до того, що він не укладав кредитного договору та грошових коштів не отримував. Однак на підтвердження даних обставин жодних доказів не надано, клопотань про витребування доказів з банківської установи не заявлено, як не надано їх і самостійно, для спростування доводів про отримання ним кредитних коштів, тому суд вважає такі доводи відповідача безпідставними та необґрунтованими. У контексті наведено, суд констатує, що попри заперечення сторони відповідача щодо укладення вищевказаного договору, доказів на підтвердження недійсності вищезазначеного кредитного договору надано не було. Також з урахуванням наведеного суд доходить висновку, що позивачем надані докази виконання ТОВ «ГОУФІНГОУ» своїх зобов`язань за договором кредиту у повному обсязі, а саме здійснення переказу грошових коштів у сумі 2800 грн. відповідачу на картку 4149-62хх-хххх-8977, що підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «ПрофітГід» (а.с.24 зворот), тоді як відповідачем окрім заперечень суду не надано жодних доказів, які б підтверджували, що для нього банком така картка не видавалася, чи що на банківський рахунок, до якого ця картка випускалася, кредитні кошти від первісного кредитора не надходили. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст.ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У ст.1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. 31.05.2021 між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» укладено договір факторингу № 1-31/05/21, відповідно до умов якого ТОВ «ГОУФІНГОУ» відступило ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, в тому числі і до [PERSON] (а.с. 9, 17зворот-21) 03.06.2021 ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» та ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» укладено договір факторингу № 1-03/06/2021, згідно якого ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» відступило позивачу право вимоги за кредитними договорами, згідно реєстру боржників. Відповідно до Витягу з реєстру боржників до договору факторингу №01-03/06/2021 від 03.06.2021, ТОВ «ФК «ДЕБТ КОЛЛЕКШН» набуло права грошової вимоги до [PERSON] у сумі 11900 грн. з яких: 2800 грн. залишок по тілу кредиту, 9100 грн. залишок по відсотках (а.с. 8 зворот). Відповідач не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування задля спростування заявлених позовних вимог, а відтак несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням відповідних процесуальних дій. Суд вважає доведеним факт невиконання [PERSON] умов кредитного договору щодо повернення тіла кредиту у визначені договорами строки, а відтак позовні вимоги про стягнення суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2800 грн. підлягають задоволенню. Щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд дійшов наступних висновків. Умовами кредитного договору передбачено, що за користування кредитом клієнт сплачує 2,5 % на добу, тип процентної ставки фіксована, кредит надається на строк 30 днів. З наданої виписки з особового рахунку за період 02.05.2020 по 26.05.2025 вбачається, що відповідач не здійснював жодних платежів на погашення заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, не зрозуміло за який період здійснено нарахування процентів за кредитним договором. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 зазначила, що очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст.1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст.625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Аналогічних висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (п.п. 53, 54) та від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (п.6.19). Враховуючи, що умовами кредитного договору передбачено строк користування кредитом 30 днів, матеріали справи не містять доказів продовження вказаного строку, враховуючи розмір узгоджених сторонами договору відсотків за користування кредитними коштами, що становить 2,5 % в день, в межах строку дії кредитного договору, сума простроченої заборгованості за процентами, яка підлягає стягненню з [PERSON] складає 2100 грн. (2800 грн. х 2,5 % х 30 днів). Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність згідно статті 256 ЦК України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023. Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" № 2120-IX від 15.03.2022 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. У подальшому, Законом 3450-ІХ від 08.11.2023 пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було викладено в такій редакції: у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. При цьому, Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, було введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому, відповідними указами Президента України строк дії воєнного стану в України неодноразово продовжувався та режим воєнного стану в Україні діє до теперішнього часу. Пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» було виключено з ЦК України лише на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025, який набрав чинності 04.09.2025. Таким чином, строк, визначений статтею 257 ЦК України, продовжувався на строк дії воєнного стану з 24.02.2022 і до 03.09.2025, а отже позивачем при зверненні 20.08.2025 до суду з даним позовом до [PERSON] строк позовної давності не пропущений. З огляду на викладене, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, зважаючи на те, що відповідач допустив порушення умов договору щодо своєчасної та повної сплати кредиту та плати за користування ним, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» у розмірі 4900 грн., з яких: 2800 грн. заборгованість за тілом кредиту та 2100 грн. заборгованість за відсотками. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Судом встановлено, що позивачем 11.07.2025 укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом Пархомчуком С.В. (а.с. 12-13). Відповідно до акта про отримання правової допомоги 15.09.2025 адвокат ПархомчукС.В. надав позивачу правову допомогу під час підготовки та направлення позову про стягнення заборгованості з [PERSON] . Вартість послуг визначена в сумі 10500 грн. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимоги позивача задоволено судом на 41,18 % (4900 : 11900 х 100), з урахуванням приписів ч. 1 ст. 141 та п. 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме: витрати по сплаті судового збору у сумі 997,54 грн. (2422,40 х 41,18 %) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4323,90 грн. (10500 х 41,18%).

Outcome: partial