Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, в якій прокурор просив суд стягнути з відповідача, завдану внаслідок незаконного звільнення працівника шкоду в розмірі 391 452,64 грн., зарахувавши її на рахунок обласного бюджету та стягнути з відповідача на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 4 697,43 грн. Так, в обґрунтуванні позову прокурором зазначалося, що рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 11.03.2024 року у справі за №698/637/20, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 21.05.2024 року, частково задоволено позов [PERSON] до Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, третя особа: директор Мартиненко І.М., про визнання наказу про звільнення та наказів про зміну дати звільнення незаконними, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та судових витрат. Постановою Верховного Суду від 09.10.2024 року у справі за №698/637/20 касаційну скаргу Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 11.03.2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 21.05.2024 року залишено без задоволення, а зазначені рішення залишено без змін. Так, рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 11.03.2024 року визнано незаконними та скасовано накази директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Мартиненка І.М. від 24.04.2020 року за №6/01-05 про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на підставі п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, від 04.06.2020 року за №16/01-05 про зміну дати звільнення [PERSON] , від 19.08.2020 року за №28/01-05 про зміну дати звільнення [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату з 19.08.2020 року. Стягнуто з Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 19.08.2020 року по 11.03.2024 рік у розмірі 366 952, 64 грн без утримання податків, зборів, інших обов`язкових платежів, моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, судові витрати по оплаті правничої допомоги у розмірі 12 500 грн. Стягнуто з Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на користь держави судовий збір в розмірі 5 471, 12 грн. Зазначений вище незаконний наказ про звільнення [PERSON] видано директором Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату [PERSON] , що встановлено рішенням суду. За інформацією, розмішеною на офіційному веб-порталі https://spending.gov.ua «Єдиний веб-портал використання публічних коштів», 28.06.2024 року на виконання рішення суду у справі за №698/637/20 Мокрокалигірським психоневрологічним інтернатом сплачено [PERSON] кошти у розмірі 391 452,64 грн. Інформації про відшкодування відповідачем збитків у зв`язку із незаконним звільненням [PERSON] в добровільному порядку Черкаською обласною радою, Департаментом соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації та Мокрокалигірським психоневрологічним інтернатом на запити не надано. Таким чином, виходячи зі змісту рішення Катеринопільского районного суду Черкаської області від 11.03.2024 року у справі за №698/637/20 є доведеним встановлений судом факт, що звільнення [PERSON] із займаної посади здійснено директором Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату [PERSON] всупереч вимог трудового законодавства. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 12.07.2023 року у справі за №663/1169/20 зазначив, що обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяною підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням вимог закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Отже шкода, завдана незаконним звільненням [PERSON] , підлягає стягненню з відповідача у сумі 391 452,64 грн. Оскільки [PERSON] не відшкодовано до даного часу шкоди, завданої обласному бюджету у зв`язку зі звільненням [PERSON] , а Департаментом соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації та Черкаською обласною радою, як уповноваженими органами на захист інтересів держави, до даного часу не вжито заходів у судовому порядку, щодо відновлення порушених інтересів держави, - у прокурора виникають обґрунтовані підстави на звернення із вказаним позовом до суду, оскільки порушені державні інтереси залишаються незахищеними. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.01.2025 року зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.02.2025 року, за клопотанням відповідача, цивільну справу передано за підсудністю на розгляд до Шполянського районного суду Черкаської області. Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 18.03.2025 року цивільну справу повернуто до Вишгородського районного суду Київської області для розгляду. Матеріали цивільної справи надійшли до Вишгородського районного суду Київської області повторно - 09.04.2025 року. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10.04.2025 року вказана цивільна справа прийнята до розгляду, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою від 30.06.2025 року по справі закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. Від представника Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації до суду спрямована заява, в якій представник Департаменту підтримав позовні вимоги та просив суд, розглянути справу за його відсутності. Від представника Черкаської обласної ради до суду направлена заява, в якій представник ради вимоги позовної заяви підтримав та просив розглянути справу за його відсутності. Під час розгляду справи в суді прокурор заявлені вимоги уточнив та остаточно просив суд стягнути з відповідача на користь Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації завдану, внаслідок незаконного звільнення працівника шкоду в розмірі 391 452,64 грн. та стягнути з відповідача на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 4 697,43 грн. Представник відповідача адвокат Колісник С.М. до суду жодного разу не прибув, відповідач пояснив, що адвокат хворіє та [PERSON] не заперечує розгляду справи без його участі. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на те, що при звільненні [PERSON] керувався не особистими мотивами, а законом, оскільки вказана особа грубо порушила вимоги діючого законодавства, але дійсно його наказ про звільнення цієї особи було судом скасовано, до теперішнього часу відповідач продовжує працювати директором зазначеного інтернату, а [PERSON] звільнилася за власним бажанням. Крім того, [PERSON] додав, що згідно платіжної інструкції від 15.10.2025 року, останнім сплачено 2 000 грн. в рахунок відшкодування шкоди. В той же час, прокурор зазначав, що згідно листа Головного управління Державної казначейської служби України в Черкаській області від 20.11.2025 року за №07.2-20-10/12265 15.10.2025 року дійсно надійшли кошти від [PERSON] на рахунок Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату з призначенням платежу «сплата за збиток [PERSON] », в той же час, для відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника не передбачено окремого коду класифікації доходів бюджету, проте в Головному управлінні відкриті рахунки для надходжень до загального фонду обласного бюджету. В свою чергу, листом Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації від 20.11.2025 року за №747/09 роз`яснено, що оскільки виплата Мокрокалигірським психоневрологічним інтернатом, на виконання рішення суду у справі за №698/637/20 здійснена 28.06.2024 року [PERSON] в розмірі 391 452,64 грн., відшкодування збитків у зв`язку з незаконним звільненням останньої директором інтернату повинно бути здійснено до обласного бюджету. А відтак, сплачені відповідачем кошти в сумі 2 000 грн. надійшли на неналежний рахунок та не ідентифікуються як сплата за шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення [PERSON] , що встановлена рішенням суду. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного: Так, відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Так, судом встановлено, що Розпорядженням голови Черкаської обласної ради за №88-р від 28.03.2018 року затверджено Положення про Мокрокалигірський психоневрологічний інтернат, згідно з якими інтернат визнано стаціонарним інтернатним закладом для соціального захисту, що утворюються для тимчасового або постійного проживання/перебування осіб зі стійкими інтелектуальними та/або психічними порушеннями, які за станом здоров`я потребують стороннього догляду, соціально-побутового обслуговування, надання медичної допомоги, соціальних послуг та комплексу реабілітаційних заходів і яким, згідно з висновком лікарської комісії за участю лікаря-психіатра, не протипоказане перебування в інтернаті. (а.с.12-24) Розпорядженням голови Черкаської обласної ради за №531-р від 24.12.2020 року [PERSON] призначено виконуючим обов`язки директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату з 04.01.2021 року до призначення керівника в установленому порядку. (а.с. 25 (на звороті)) Рішенням Черкаської обласної ради за №15-6/VIII від 02.12.2022 року [PERSON] призначено на посаду директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату з 09.12.2022 року шляхом укладення з ним контракту строком на два роки за результатами конкурсу, у зв`язку із чим 07.12.2022 року Розпорядженням голови Черкаської обласної ради №373-р [PERSON] звільнено з посади виконуючого обов`язки директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату 08.12.2022 року у зв`язку із призначенням його на посаду директора цього закладу в установленому порядку, а 09.12.2022 року між Черкаською обласною радою та [PERSON] підписано Контракт з керівником закладу спільної власності територіальних громад сіл, селиш, міст Черкаської області, у зв`язку із чим [PERSON] призначено на посаду директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату строком на два роки з 09.12.2022 року до 09.12.2024 року включно. (а.с.8-11, 26, 26(на звороті)) Так, згідно п.п. 4-5 п. 11 Контракту керівник має право укладати трудові договори з працівниками закладу відповідно до норм чинного законодавства України, вирішувати інші питання, віднесені законодавством, Органом управління майном, Органом галузевого управління, Положенням про заклад і цим Контрактом до компетенції Керівника. Керівнику належать закріплені за ним повноваження і права, які поширюються на заклад законодавчими та іншими нормативними актами, а також передбачені Положенням про заклад та цим Контрактом. 24.04.2020 року директором інтернату Мартиненком І.М. підписано Наказ за №6/01-05 про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з 30.04.2020 року, у зв`язку із грубим порушенням нею своїх трудових обов`язків (а.с.71) 04.06.2020 року директором інтернату Мартиненком І.М. підписано Наказ за №16/01-05 про зміну дати звільнення [PERSON] , а саме внесення змін до наказу за №6/0-05 від 24.04.2020 року та звільнити [PERSON] з посади головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з 04.06.2020 року. (а.с.70) 19.08.2020 року директором інтернату Мартиненком І.М. підписано Наказ за №28/01-05 про зміну дати звільнення [PERSON] , а саме внесення змін до наказу за №6/0-05 від 24.04.2020 року та звільнити [PERSON] з посади головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з 19.08.2020 року. (а.с. 70 (на звороті)) 11.03.2024 року рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області, яке залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 21.05.2024 року, визнано незаконними та скасовано накази директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Мартиненка І.М. №6/01-05 від 24.04.2020 року, №16/01-05 від 04.06.2020 року, №28/01-05 від 19.08.2020 року, поновлено [PERSON] на посаді головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату з 19.08.2020 року та стягнено з Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 19.08.2020 року по 11.03.2024 року у розмірі 366 952 грн 64 коп., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн та судові витрати у розмірі 12 500 грн. (а.с.60-69, 77-82) З листа Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату за №250/01-13 від 08.07.2024 року вбачається, що рішення Катеринопільського районного суду, Черкаського апеляційного суду, щодо поновлення на посаді головного бухгалтера [PERSON] та відшкодування їй середнього заробітку за вимушений прогул в сумі 366 952,64 грн, моральної шкоди в сумі 10 000 грн, судових витрат в сумі 12 500 грн та правничої допомоги в сумі 2 000 грн, виконано та 28.06.2024 року, з рахунку [NUMBER] Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату списано Держказначейською службою України на рахунок заявниці [PERSON] суму в розмірі 303 000 грн., з яких: 2 000 грн. правничої допомоги, 10 000 грн. моральної шкоди, 12 500 грн. судових витрат та 278 500 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та з рахунку [NUMBER] списано суму 88 452,64 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підтверджується банківськими виписками про списання коштів з рахунків Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату (а.с.46-47, (на звороті)). З вказаного листа, також слідує, що 26.06.2024 року Мокрокалигірським психоневрологічним інтернатом подано касаційну скаргу до Верховного суду України на рішення Катеринопільського районного суду. Постановою Верховного Суду у складі колегії судді Третьої палати Касаційного суду від 09.10.2024 року залишено без задоволення касаційну скаргу Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін. (а.с. 83-86). Так, судом встановлено, що на момент визнання незаконними та скасування наказів Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату №6/01-05 від 24.04.2020 року, №16/01-05 від 04.06.2020 року та №28/01-05 від 19.08.2020 року, а також стягнення з Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.08.2020 року по 11.03.2024 року у розмірі 366 952 грн 64 коп., моральної шкоди у розмірі 10 000 грн та судових витрат у розмірі 12 500 грн., посаду директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату обіймав відповідач [PERSON] . Саме незаконними діями [PERSON] , які встановлено рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області, що набрало законної сили, завдано вказаних збитків Мокрокалигірському психоневрологічному інтернату. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються Законом України «Про прокуратуру». Так, положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Аналогічні норми містить ч. 4 ст. 56 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. З системного аналізу положень ч. 4 та ч. 5 ст. 56 ЦПК України, абзац. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Відповідно до Указу Президента України за №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджений Законом України за №2102-IX від 24.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації на всій території України з 24.02.2022 року запроваджено воєнний стан. Повномасштабне вторгнення країни-агресора та введення в Україні правового режиму воєнного стану об`єктивно зумовило виникнення складної економічної ситуації, необхідності секвестрування бюджету та потреби безпрецедентно значних фінансових ресурсів. У таких умовах пріоритетними є питання захисту інтересів держави у тому числі шляхом стягнення збитків, завданих бюджету виплатами за рішенням суду про стягнення коштів. Прийняття незаконного наказу директором Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Мартиненком І.М. та безпідставне звільнення працівника зумовило понесення грошових витрат інтернатом. Мокрокалигірський психоневрологічний інтернат є неприбутковою організацією та утримується за рахунок коштів обласного бюджету. Засновником інтернату є Черкаська обласна рада, а головним розпорядником бюджетних коштів Департамент соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації. Видатки обласного бюджету, що закладені на фінансування діяльності Мокрокалигірського психоневрологічного визначені інтернату, на інші, аніж ст. 91 БК України цілі, призводять до зменшення матеріальної складової фінансового-господарської діяльності інтернатного закладу та може стати причиною відсутності належного фінансування забезпечення виконання основних напрямів його діяльності. Відповідно не повернення вказаних коштів добровільно негативно впливає на дохідну частину місцевого бюджету, як наслідок порушує економічні інтереси держави. У зв`язку із виплатою Мокрокалигірським психоневрологічним інтернатом на виконання судового рішення у справі за №698/637/20 середнього заробітку за час вимушеного прогулу звільненій [PERSON] та пов`язаних з цим платежів в загальному розмірі 391 452,64 грн., у Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації як головного розпорядника бюджетних коштів, та Черкаської обласної ради, як засновника інтернатного закладу, виникло право регресної вимоги про стягнення вказаної суми з відповідача. Однак, Департамент соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації та Черкаська обласна рада самостійно з позовом до суду не зверталися. Звенигородською окружною прокуратурою 23.09.2024 року за № 50/1 283 вих 24 до Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації та 23.09.2024 року за №53/1-282 вих 24 до Черкаської обласної ради скеровано листи щодо наміру вжиття відповідних заходів, у тому числі і у судовому порядку, з метою стягнення із [PERSON] коштів, виплачених [PERSON] в результаті його незаконного звільнення із займаної посади. Листом від 01.10.2024 року за №02/04-01.1-01-14/805/02/04-01.1-01-14/26778 Департамент соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації проінформував окружну прокуратуру, що Департаментом, як головним розпорядником бюджетних коштів, у якого виникло право регресної вимоги до директора інтернату Мартиненка І.М. 31.07.2024 року за №126/01.1 останньому було направлено вимогу про повернення виплаченої інтернатною установою [PERSON] суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника та пов`язаних з цим платежів на підставі рішення суду у справі за №698/637/20. Станом на даний час у відповідь на вищевказану Вимогу, [PERSON] про відшкодування шкоди Департамент не повідомляв. Водночас, у зв`язку із обмеженим фінансуванням Департамент не звертався до суду із відповідною позовною заявою та не заперечує проти вирішення Звенигородською окружною прокуратурою питання про пред`явлення позову на захист інтересів держави. Черкаська обласна рада листом від 21.10.2024 року за №01-31/926 повідомила, що у зв`язку з тим, що функції з галузевого управління інтернатом делеговано Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації, якому доручено здійснювати серед іншого функції головного розпорядника коштів обласного бюджету у сфері соціального захисту обласна рада не зверталася та не планує звертатися до суду із відповідним позовом. Незвернення Департаментом соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації та Черкаською обласною радою до суду із позовом про стягнення із директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату в порядку регресу виплачених незаконно звільненому працівнику коштів свідчить про бездіяльність уповноваженого на захист інтересів держави органу та є достатньою підставою для представництва інтересів держави прокурором. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі за №912/2385/18 прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Витрачання з бюджету коштів на виплату [PERSON] заробітної плати за час вимушеного прогулу та інших виплат, які пов`язані із її незаконним звільненням порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора, який звернувся з даним позовом до суду враховуючи, що уповноважені органи самостійно не вжили достатніх заходів, у тому числі і шляхом звернення до суду з відповідним позовом до [PERSON] про відшкодування завданої шкоди, що свідчить про їх бездіяльність, а тому вказані обставини, відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» підтверджують наявність у прокурора права та можливості представляти інтереси держави в суді, шляхом подачі зазначеного позову. Так, згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Зі місту ст. 1191 ЦК України слідує, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, законодавець визначив право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких, звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону. Посадова особа, що винна у незаконному звільненні працівника, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 20.05.2020 року у справі за №401/1387/17-ц, від 11.04.2018 року у справі за №161/6047/16-ц, від 20.06.2019 року у справі за 3462/8925/14, від 03.10.2018 року у справі за 3591/8512/15-ц. Крім того, Верховний суд у постанові від 12.07.2023 року у справі за №663/1169/20 вказував на те, що обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних осіб, за наказом або розпорядженням яких, звільнення здійснене з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Згідно ч. 1 ст. 130 КЗпП України - працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України - працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. У ст. 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Згідно п. 20 вказаної постанови право регресної вимоги до працівника виникає з часу вилати підприємством, організацією, установою суми третій особі і з цього часу обчислюється строк на пред`явлення регоресного позову. Відповідно до п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 11.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 КЗпП України та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11.04.1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям, їх працівниками» роз`яснено, що розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. У п. 8, абзац 101 зазначено, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 і ст. 237 КЗпП матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини в цьому, у випадках, коли незаконне звільнення або незаконне переведення мало місце за рішенням колегіального органу, керівник цього органу може нести зазначену матеріальну відповідальність в тому разі, коли рішення було прийняте внаслідок його винних протиправних дій. Одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 року у справі за №917/1345/14 зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Так, під час розгляду зазначеної справи судом встановлено, що рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 11.03.2024 року, яке залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 21.05.2024 року, визнано незаконними та скасовано накази директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Мартиненка І.М. №6/01-05 від 24.04.2020 року, №16/01-05 від 04.06.2020 року, №28/01-05 від 19.08.2020 року; поновлено [PERSON] на посаді головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату з 19.08.2020 року та стягнено з Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 19.08.2020 року по 11.03.2024 року у розмірі 366 952 грн. 64 коп., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та судові витрати у розмірі 12 500 грн. Таким чином, вказаним рішенням встановлено факт незаконного звільнення працівника. Встановлений судом факт свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівника. Отже, службова (посадова) особа, в даному випадку відповідач по справі, який видав накази про звільнення [PERSON] , які у подальшому було визнано незаконними та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судових витрат. При цьому, обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної зазначеному органу у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, покладається на винну службову особу, за наказом або розпорядженням якої звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідачем у справі не спростовується факт незаконності звільнення [PERSON] , та такий, як було зазначено вище доведений рішенням суду, як і не оспорюється сума завданої шкоди внаслідок незаконного звільнення працівника. Відповідач під час розгляду цієї справи судом лише зазначав, що при звільненні вказаної особи не керувався особистими мотивами. Зважаючи на встановлені судом обставини, зокрема, доведеність факту незаконності звільнення, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач видав наказ про звільнення працівника, який в подальшому було скасовано, то у нього виник обов`язок відшкодувати завдану таким звільненням шкоду у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судових витрат. Відтак, оскільки станом на час звернення позивача до суду, позивачами не вживались належні заходи, спрямовані на стягнення з відповідача коштів для покриття шкоди, завданої територіальній громаді незаконним звільненням працівника, в прокурора наявні повноваження для представництва інтересів держави в суді в силу положень ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 14.05.2018 року у справі за №156/722/16-ц. А відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника в сумі 391 452 грн. 43 коп. з відповідача на користь Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь Черкаської обласної прокуратури витрати на сплату судового збору у розмірі 4 697,43 грн., що підтверджені платіжною інструкцією за №2407 від 12.11.2024 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved