Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

І. Описова частина 1. Стислий зміст позовної заяви 18 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник позивачів [PERSON] , [PERSON] адвокат Костова Н.З. звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з цивільним позовом до Тернопільської міської ради (далі ТМР) про визнання: 1) за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] права власності на частку квартири [ADDRESS] ; 2) за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті дружини [PERSON] права власності на частку квартири [ADDRESS] ; з ціною позову 978 262 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивачів адвокат Костова Н.З. зазначила, що [INFO] померла [PERSON] . 17 вересня 2024 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. заведено спадкову справу № 59/2024 щодо майна [PERSON] . Адвокат вказує, що нотаріусом було встановлено, що спадкоємцями за законом останньої є: чоловік померлої [PERSON] та донька [PERSON] . До спадкового майна входить квартира [ADDRESS] , однак не можуть оформити право власності у зв`язку з відсутністю зареєстрованого права власності на цю квартиру за особою, яка померла. Представник позивачів посилається на те, що [PERSON] , будучи членом будівельного кооперативу за життя повністю сплатила пайовий внесок за вказану кооперативну квартиру. Підставою для вселення у цю квартиру [PERSON] та членів її сім`ї доньки [PERSON] був ордер серія МК, від 09 жовтня 1986 року № 718. 29 серпня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. Після смерті [PERSON] позивачі прийняли спадщину в належний спосіб, оскільки постійно проживали із померлою на час відкриття спадщини. Проте, постановою нотаріуса від 23 жовтня 2024 року № 817/02-31 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку оспорюваної квартири, у зв`язку із відсутністю державної реєстрації права власності на цю квартиру за померлою. Таким чином, кожен із позивачів в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] набув право власності на частку зазначеної квартири. 2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив Від відповідача ТМР через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив, в якому висловлено прохання відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на те, що позов є безпідставним та необґрунтованим. Відповідач вказує, що довідка ПП «Люкс» від 21 грудня 2021 року, яка долучена до матеріалів справи, строк дії якої на момент звернення до суду закінчився, а також у матеріалах справи відсутні відомості про те, на підставі якого рішення виконавчого органу виданий ордер № 718. 3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 березня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою від 25 квітня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання [PERSON] , [PERSON] та їх представник адвокат Костова Н.З. не з`явилися, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, однак через підсистему «Електронний суд» адвокат подала заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримують у повному обсязі та просять його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, проте у відзиві висловив прохання розгляд справи проводити без участі ТМР та її представника. Відповідно до частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи. ІІ. Мотивувальна частина 1. Фактичні обставини встановлені судом. [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є: батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] , запис за № 47, місце реєстрації: Лозівська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області (а.с. 19). 19 вересня 1986 року було проведено загальні збори членів житлово-будівельного кооперативу будинку [ADDRESS] з питання розподілення квартир, яке затверджено протоколом (а.с. 71, 72). Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів № 572 від 30 вересня 1986 року «Про розгляд рішення загальних зборів членів кооперативу по [ADDRESS] , з заселення вказаного будинку» вирішено затвердити протокол загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу № 71 від 19 вересня 1986 року про заселення 9-ти поверхового 108 квартирного будинку по [ADDRESS] згідно проведеного жеребкування (а.с. 67 70). 09 жовтня 1986 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради народних депутатів був виданий ордер № 718 серія МК [PERSON] , сім`я якої складається з 2 чоловік, на право зайняття 2 кімнат, загальною площею 29,6 кв.м. в окремій квартирі [ADDRESS] ; ордер видано на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів від 30 вересня 1986 року № 572; склад сім`ї: дочка [PERSON] (а.с. 21, 22). 29 серпня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений між шлюб, про що свідчить свідоцтво про одруження, серія [NUMBER] , запис за № 1033, місце реєстрації: м. Тернопіль, відділ реєстрації актів громадянського стану (а.с. 20). ПП «Люкс» видало довідку № 15 від 21 грудня 2021 року про балансову вартість квартири [ADDRESS] , член кооперативу [PERSON] ; пайовий внесок сплачено повністю (а.с. 25). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] , актовий запис № 19, видане Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 18). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, постановленою приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. № 817/02-31 від 23 жовтня 2024 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спірної квартири. Причиною відмови є те, що будь-яка інформація у реєстрах щодо цієї квартири відсутня (а.с. 33 34). 04 листопада 2024 року ФОП [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер ТІ01:8496-2937-7534-5514, документ № 595/24 від 04 листопада 2024 року, на замовлення [PERSON] (а.с. 26 32). Як вказано у звіті про оцінку майна № 18UA-241214-028 від 14 грудня 2024 року, двокімнатної житлової квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею: 50,5 кв.м., житлова площа: 28,8 кв.м., ринкова вартість об`єкта оцінки складає без ПДВ 978 262 грн (а.с. 35 41). Відповідно до довідки з державного архіву Тернопільської області № С-6/04-15 від 31 січня 2025 року «Архівний витяг з протоколу Х сесії ХХІ скликання Тернопільської міської ради народних депутатів від 26 серпня 1991 року», яким затверджено перейменування вулиці Кантемирівців на вулицю Є. Коновальця (а.с. 23, 24). Згідно з довідкою ДП ПП «Люкс» № 16 від 03 квітня 2025 року виданої [PERSON] , у якій зазначено, що членом будівельного кооперативу була [PERSON] , яка померла [INFO] , яка проживала на [ADDRESS] , яка складається з 2-х кімнат, загальною площею: 50,5 кв.м., житловою площою: 28,8 кв.м., знаходиться на 7 поверсі; повністю сплачений пайовий внесок за квартиру (а.с. 65). 2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. 2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України). Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп). Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами частин першої третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 2.2. Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Конституційний Суд України зазначив, що в приписові частини першої статті 41 Конституції України визначено тріаду правомочностей власника: володіння, користування, розпорядження, які він здійснює щодо певного майна, що йому належить на тій чи тій юридичній підставі, тому в розумінні цього припису власність, якою кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, стосується майна. Відповідно, конституційний імператив щодо непорушності права приватної власності скеровано насамперед на убезпечення власника від протиправного втручання в здійснення ним своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном вільно та на власний розсуд. (абзац одинадцятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року № 6-р(ІІ)/2022). У статті 41 Основного Закону України також вказано: право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частина друга); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (частина четверта); використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома). Головним обов`язком держави у сфері відносин власності є забезпечення захисту прав усіх суб`єктів права власності. Одним із механізмів забезпечення такого захисту є законодавче врегулювання, у межах якого чітко та вичерпно встановлено, зокрема, підстави виникнення, припинення права власності, випадки правомірного обмеження права власності, підстави і порядок здійснення такого обмеження (абзац десятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року № 6-р(ІІ)/2022). Наведені приписи основоположного акта держави знаходять свій розвиток насамперед у нормах цивільного законодавства. Так, відповідно до частин першої та четвертої статті 182 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша); на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частина друга). Згідно з статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша); власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частина друга); усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина третя). Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За статтею 328 ЦК України: право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша); право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга). Якщо певне право, зокрема право власності, порушено, не визнається або оспорюється, кожна особа має право на його захист (частина перша статті 15 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Пунктом 1 частини другої цієї статті ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права є визнання права. 2.3. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). За статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218). Аналіз приписів статей 1216 1218 ЦК України у їх системному зв`язку зі статтею 328 ЦК України дає підстави для висновку, що спадкування є однією з підстав виникнення права власності. Відповідно до статті 1220 ЦК України внаслідок смерті особи відкривається її спадщина. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 2.4. Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, у разі якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У частині другій статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі Закон № 1952) вказано, що речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Частиною третьою цієї статті передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Згідно зі статтею 128 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. У статті 19-1 Закону України «Про кооперацію» від 10 липня 2003 року № 1087-IV вказано, що член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Відповідно до частини другої статті 384 ЦК України член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпорядження квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Статтею 15 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року № 697-XII, який був чинний до набрання чинності ЦК України, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно пункту 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року №9 за статтею 15 Закону України «Про власність» член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. У пункті 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 слідує, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Верховний Суд України в листі від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначив, що члени житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до статті 15 Закону «Про власність», набувають права власності на квартиру (пункти 69, 71). Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року (справа № 6-138цс13) висловив правову позицію, в якій в тому числі зазначив, що згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність» член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, з 01 липня 1990 року набуває право власності на цю квартиру, а тому, у разі його смерті після зазначеної дати спадщина відкривається на квартиру. За змістом частини першої статті 17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в житлово-будівельного кооперативу за рахунок спільних коштів члена житлово-будівельного кооперативу та членів його сім`ї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю. Згідно з частинами другою, третьою статті 101 ЦК УРСР (1963 року) у подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Право власності одного або кількох громадян з числа зазначених в частині другій цієї статті на частину будинку не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину (частини) цього ж будинку. Проте в багатоквартирному будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників подружжя, що проживає спільно, їх неповнолітні діти можуть мати лише одну квартиру. Відповідно до статті 104 ЦК 1963 року якщо у наймача жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду (крім наймача службового приміщення), члена житлово-будівельного чи житлового кооперативу або в другого з подружжя, що проживає разом з ним, чи їх неповнолітніх дітей виявиться на підставах, що допускаються законом, на праві особистої власності жилий будинок (частина будинку) в тому ж населеному пункті, то власник будинку (частини будинку) вправі за своїм вибором залишити за собою будинок (частину будинку) або жиле приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду або в будинку житлово-будівельного чи житлового кооперативу. В останньому випадку власник повинен провести протягом одного року з дня виникнення права власності на будинок (частину будинку) його відчуження. Невиконання цієї вимоги тягне за собою наслідки, передбачені частинами третьою і четвертою статті 103 цього Кодексу. Як вказано у частині першій статті 145 Житлового кодексу України члени сім`ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Такого ж право набувають особи, які вселилися в жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу як члени сім`ї, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Члени сім`ї члена кооперативу, крім дружини, що має право на частину паєнагромадження, не вправі вимагати поділу приміщення, його обміну і здачі в найом, а також вселення інших осіб, за винятком неповнолітніх дітей. Аналізуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Ураховуючи наведене, [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS] . Суд також дійшов висновку, що на момент набуття права власності [PERSON] на спірну квартиру законодавством не передбачалася обов`язкова видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так й обов`язкова державна реєстрація права власності на таку квартиру. [PERSON] отримала квартиру як член кооперативу, нею проведена повна сплата пайових внесків за вказане житлове приміщення, а отже остання набула право власності на спірну квартиру. У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 у разі смерті члена житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, вона включається до складу спадкового майна. Оскільки [PERSON] набула свого часу на законних підставах право власності на зазначену квартиру, остання входить до складу спадкового майна. Померла не оформила своє право власності на нерухоме майно і не отримала правовстановлюючі документи, а відтак позивачі позбавлені можливості реалізувати свої спадкові права. Позивачі спадщину прийняли, від неї не відмовилися, користуються вказаною кооперативною квартирою, остання є їх постійним місцем проживання та місцем реєстрації. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а стороною відповідача не надано суду доказів, які б аргументовано спростовували доводи позивачів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] , є обґрунтованими. ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви 3.1. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне задовольнити позов та визнати за [PERSON] частину оспорюваної квартири у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Крім того, за [PERSON] необхідно визнати право власності на частину оспорюваної квартири у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . 3.2. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. Розподіляючи судові витрати у виді судового збору, суд керується частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Оскільки спір виник не з протиправних дій відповідача, судові витрати покладаються на позивачів. Таким чином, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції слід покласти на [PERSON] та [PERSON] в межах ними понесених.

Outcome: approved