Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 5 500 доларів США та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 07.12.2024 р. між ним та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким він передав відповідачу 5 500 доларів США на строк до 20.10.2025 р., про що останній власноручно написав розписку. У зазначений термін 20.10.2025 р. та станом на день звернення до суду [PERSON] борг не повернув, що і змусило звернутися до суду. Ухвалою судді від 13.11.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін. Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Представник позивача [PERSON] адвокат Волкова І.І. одночасно при зверненні до суду з позовом просила розгляд справи проводити без участі позивача і представника, позов підтримує в повному обсязі. Не заперечує заочному розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, одне з яких повернулось на адресу суду із відміткою «вручено» , а інше «адресат відсутній за вказаною адресою». Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Так, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б). У відповідності до положень ст.ст.280-284 ЦПК України суд за згодою представника позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення за наступних підстав. Судом встановлено, що 07.12.2024 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу 5 500 доларів США на строк до 20.10.2025 р. (а.с.30) Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Факт наявності у позивача оригіналу розписки на підтвердження укладення договору позики та його умов з позичальником, згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, свідчить лише про невиконання умов угоди останнім. Ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Ст.524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст. 1046 ЦК України, а також ч.1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Як зазначила ВП Верховного Суду у Постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24), якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом НБУ на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу під час виконання судового рішення. Суд, дослідивши зібрані в справі докази та надаючи оцінку зібраним у справі доказам в цілому, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Позивачем доведено, що у встановлений договором по розписці строк, [PERSON] не повернув позивачеві суму боргу 5500 доларів США, а тому вказана сума підлягає стягненню із відповідача на користь позивача в розмірі еквівалентному 5 500 доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення. Що стосується вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Виходячи з вимог ст. ст. 137, 141 ЦПК України, якими, крім іншого, визначено порядок розподілу судових витрат, визначення розміру витрат, пов`язаних з правничою допомогою, позивач має право на відшкодування судових витрат при задоволенні позову. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена стороною. При зверненні до суду позивачем понесено витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 3000 грн. Як роз`яснено в п. 47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України ( Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013 ). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, крім інших, має бути адвокатом ( стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ) , що узгоджується з нормами ЦПК України. Судом встановлено, що правничу допомогу позивачу надавала Волкова І.І., яка займається адвокатською діяльністю на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 62, виданого Сумською обласною кваліфікаційною дисциплінарною комісією адвокатури 14.12.2003 р. На підтвердження виконаних адвокатом робіт позивачем надано ордер на надання правничої допомоги від 23.10.2025 р., витяг з договору про надання правничої допомоги від 23.10.2025 р., довідку розрахунок розміру компенсації на правову допомогу з описом робіт , виконаних адвокатом, відповідно до якого вартість послуг адвоката визначена в розмірі 3000 грн. Як зазначено в ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, ціною позову, обсягом послуг та виконаних робіт. Виходячи зі складності справи та інших обставин, які враховуються при визначенні розміру на оплату послуг адвоката, відсутні підстави вважати не співмірними такі витрати позивача, а тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у повному обсязі, в розмірі 3000 гривень . Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати на оплату судового зборі в розмірі 2 295 грн.

Outcome: approved