Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Представник ТОВ «ДіджиФінанс» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що 29 лютого 2024 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 7705032, який відповідач власноруч підписав та підтвердив, що він ознайомлений з умовами Публічної пропозиції на укладення Договору про надання споживчого кредиту. На підставі платіжного документу відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 19 000 гривень. ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. 25.04.2025 року згідно умов Договору факторингу № 25042025 ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором № 7705032 від 29.02.2024 року, укладеним з [PERSON] , на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», яке таким чином набуло право вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором. Однак [PERSON] взятого на себе зобов`язання за кредитним договором № 7705032 від 29.02.2024 жодному з кредиторів не виконав, у зв`язку з чим має заборгованість в розмірі 40 910, 33 грн., яка складається з: 12 190, 00 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 26 820, 33 грн. - заборгованості по відсоткам, 1 900, 00 грн. заборгованість за комісійними винагородами, яку позивач просив стягнути на його користь, а також стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 422, 40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000, 00 гривень. 08 жовтня 2025 року ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області у вказаній цивільній справі було відкрито спрощене позовне провадження та справу призначено до судового розгляду. Також за клопотанням представника позивача ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 07.11.2025 було витребувано з АТ «Акцент Банк» інформацію, чи видавалась [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) платіжна картка № [NUMBER] , а також інформацію про рух коштів (виписку) по банківській картці № [NUMBER] за період з 29.02.2024 по 05.03.2024року. В судове засідання представник позивача ТОВ «ДіджиФінанс» не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу без його участі, вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі (а.с. 6). Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, будучі належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями та оголошеннями на офіційному сайті Судової влади України, про причини своєї неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 29 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит № 7705032. Зазначений договір був укладений та підписаний сторонами в електронній формі, зокрема, відповідачем [PERSON] одноразовим ідентифікатором 853642 29.02.2024 о 17:39 (а.с. 62-69). Сторонами у п. 1.2. Договору було погоджено суму кредиту (загальний розмір), яка складає 19 000, 00 грн.; у. п. 1.3. було погоджено строк кредиту - 105 днів та кінцевий термін його повернення 13.06.2024 р. (включно). Детальні терміни повернення кредиту були визначені в Графіку платежів, що є додатком № 1 до цього Договору (далі - Графік платежів). Також п. 1.5.1 Договору передбачена комісія за надання кредиту в розмірі 1 900 грн., яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово момент видачі кредиту. Згідно п. 2.1. Договору кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування у розмірі 19 000, 00 гривень на поточний рахунок Споживача з використанням карти № [NUMBER] . ТОВ "Мілоан» належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами кредитного договору, що підтверджується випискою з карткового рахунку відповідача [PERSON] (а.с. 86-89). При цьому відповідач [PERSON] свої зобов`язання за вказаним кредитним договором виконував неналежним чином, внаслідок чого відповідно до розрахунку ТОВ "Мілоан" його заборгованість за кредитним договором станом на 25.04.2025 становить 40 910, 33 грн. та складається з: 12 190, 00 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 26 820, 33 грн. - заборгованості по відсоткам, 1 900, 00 грн. заборгованість за комісією (а.с. 13-14). Також встановлено, що 25 квітня 2025 р. між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДіджиФінанс» було укладено Договір факторингу № 25042025, відповідно до умов якого ТОВ "Мілоан" відступило на користь ТОВ «ДіджиФінанс» право грошової вимоги до Боржників за кредитними договорами, в тому числі й за кредитним договором № 7705032, укладеним з відповідачем (а.с. 19-26). За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд вважає, що договір про надання споживчого кредиту від 29.02.2024 року № 7705032 між відповідачем та ТОВ "МІЛОАН" є укладеним. За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності зазначених кредитних договорів. Зазначені договори недійсними не визнано. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цсі 5. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи вбачається, що позичальник свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконував, в зв`язку з чим виникла загальна заборгованість за вищевказаним кредитним договором, яка становить 40 910, 33 грн. та складається з: 12 190, 00 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 26 820, 33 грн. - заборгованості по відсоткам, 1 900, 00 грн. заборгованість за комісією. За встановлених обставин, з врахуванням заявлених позовних вимог ТОВ «ДіджиФінанс» суд вважає, що заборгованість за договором про споживчий кредит № 7705032 від 29.02.2024 р. підлягає стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «ДіджиФінанс» в повному обсязі. Також суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь судових витрат, які були понесені ним у зв`язку із зверненням до суду по сплаті судового збору у розмірі 2 422, 40 грн., що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України, оскільки ці витрати, які підтверджені документально квитанцією, залученою до матеріалів справи (а.с. 33, 45), є судовими витратами, які у разі задоволення позову підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо відшкодування витрат позивача на правничу допомогу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, на підтвердження такого виду судових витрат позивачем долучено до позовної заяви договір № 42649746 про надання правової допомоги від 05.05.2025 р., укладений між ТОВ «ДіджиФінанс» та ФОП «Адвокат Анастасія Міньковська» (а.с. 27-29), додаткову угоду № 7705032 до договору про надання правової допомоги № 42649746 від 29.07.2025 (а.с. 30) , акт про підтвердження факту наданої правової допомоги від 29.07.2025 р. (а.с. 9), свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС №11306/10 (а.с. 37). З вказаних доказів встановлено, що адвокатом А.Міньковською було надано послуги з правового аналізу обставин спірних правовідносин та правові рекомендації щодо захисту інтересів позивача, з оформлення позовної заяви та формування додатків, вартість цих послуг складає 5 000 гривень, вказані роботи прийняті позивачем. Відповідно до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічних висновків дійшла ВП ВС у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, ОП КГС ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19. Враховуючи викладене, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, які поніс позивач, підтверджений, вказана сума є обґрунтованою та такою, що відповідає обсягу та виду наданих адвокатом послуг та відповідає попередньому розрахунку цих витрат, вказаних в позові, а відповідач не заявляв про зменшення даного розміру судових витрат. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати останньогона професійну правничу допомогу у розмірі 5 000, 00 гривень. На підставі викладеного, ст.ст. 549-551, 625, 651, 1049-1050, 1052, 1054 ЦК України,

Outcome: approved