Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Глухівського міськрайонного суду Сумської області із позовом до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги мотивував тим, що 30.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Я.В. вчинений виконавчий напис № 56617 про стягнення з позивача на користь відповідача 4 005,29 грн заборгованості за кредитним договором. Вважав виконавчий напис таким, що вчинений з порушенням чинного законодавства, оскільки будь-якого кредитного договору з відповідачем позивач не укладав, одноразового ідентифікатора ніколи не отримував, коштів від відповідача не отримував, будь-які докази безспірності заборгованості відповідачавідсутні. Тому просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 56617, вчинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Я.В., про стягнення з нього заборгованості на користь відповідачав сумі 4 005,29 грн, стягнути з відповідача судові витрати по справі. В подальшому двічі звертався із заявами про зміну предмету позову, остаточно просить визнати таким, що не підлягає виконанню, вищевказаний виконавчий напис № 56617 та стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 4 005,29 грн. Ухвалою судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02.09.2025 забезпечено позов шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні, відкритому на підставі спірного виконавчого напису. Ухвалою судді від 02.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, відповідачу запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позовну заяву та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, третім особам у такий самий строк надати письмові пояснення. Сторони повідомлені належним чином про розгляд справи. Відзиву на позов та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідач не направив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Безпосередньо дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Відповідно до умов кредитного договору від 23.11.2018 № 426791-А, укладеного між ТОВ «СС ЛОУН» та [PERSON] , кредитодавець надає позичальнику фінансову послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту для власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, а позичальник зобов`язується повернути кредит та проценти за користування кредитом відповідно до умов договору: сума кредиту 2 500 грн, термін платежу 21.12.2018 днів; процентна ставка за користування кредитом 1,33% в день. 30.03.2021 приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Головкіна Я.В. вчинила виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за № 56617, про стягнення з [PERSON] (боржник) на користь ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» (стягувач) заборгованості за кредитним договором № 426791-А від 23.11.2018, укладеним з ТОВ «СС ЛОУН», правонаступником усіх прав і обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимог за кредитними договорами № 40071779-15 від 29.08.2019 є ТОВ «ФІНФОРС», правонаступником усіх прав і обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимог за кредитними договорами 28/1220-01 від 28.12.2020 є ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС». Стягнення проведене за період з 28.12.2020 по 10.03.2021 в сумі 4 005,29 грн, яка складається з наступних сум заборгованостей: прострочена заборгованість за сумою кредиту 1 964,25 грн, прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом 664,25 грн, строкова заборгованість за штрафами і пенями 176,79 грн Також виконавчим написом з [PERSON] стягнуто плату за вчинення виконавчого напису в розмірі 1 200 грн. 04.08.2021 на підставі такого виконавчого напису приватний виконавець виконавчого округу Сумської області Закорко В.В. відкрив виконавче провадження № 66388834. 05.02.2025 приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо В.В. прийняв виконавче провадження № 66388834 у зв`язку із припиненням діяльності приватного виконавця Закорка В.В. та на підставі Рішення Ради приватних виконавців України № 77 від 17 січня 2025 року і заяви стягувача. 18.06.2025 приватним виконавцем в межах виконавчого провадження № 66388834 винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать [PERSON] межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 4 895,82 грн. Постановою приватного виконавця Нордіо В.В. від 29.07.2025 виконавче провадження закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. За таких обставин позивач стверджує, що оспорюваний ним виконавчий напис безпідставно вчинено приватним нотаріусом без дотримання умов його вчинення в частині подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, а також в частині відсутності у нотаріуса компетенції на вчинення виконавчого напису за договорами, які укладені не в нотаріальній формі, а тому такий виконавчий напис має бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню. Таким чином між сторонами наявний спір щодо правомірності здійсненого виконавчого напису нотаріуса, який регулюється положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 (далі Порядок вчинення нотаріальних дій). Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік документів). Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 (далі - Постанова № 662) було внесено зміни до Переліку документів та його доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Натомість постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 Постанову № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, Постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14, а відтак кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Судом встановлено, що оспорюваний позивачем виконавчий напис вчинений нотаріусом 30.03.2021 стосовно вимог ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», які ґрунтуються на кредитному договорі № 426791-А від 23.11.2018, укладеному в електронній формі, а отже без нотаріального посвідчення. Натомість на момент вчинення такого виконавчого напису Перелік документів не передбачав можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально. Зазначене вище дає підстави для визнання оспорюваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та вимог Переліку документів, оскільки порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання оспорюваного виконавчого напису нотаріусу таким, що не підлягає виконанню. Щодо стягнення з ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 4 005,29 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15. Таким чином, оскільки судом встановлено, що виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Я.В. за реєстровим № 56617 підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, то отримані відповідачем на підставі вказаного виконавчого напису кошти, підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала. При цьому, суд наголошує, що поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України підлягає та сума коштів, яка була перерахована на рахунок ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС». Позивач просить стягнути безпідставно набуті кошти у розмірі 4 005,29 грн, які були стягнуті за виконавчим документом на користь стягувача ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», а отже позовні вимоги в цій частині також є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вказана сума не спростована відповідачем. Також суд вважає за необхідне зазначити, що питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» за кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса. Позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому у відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню в повному обсязі з відповідача на користь держави. Позивачем також здійснено витрати, пов`язані з розглядом справи в суді у вигляді судового збору в розмірі 484,48 грн за подання заяви про забезпечення позову, які у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню в повному обсязі з відповідача на користь [PERSON] .. Крім того, позивачем заявлено про відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 5 500 грн, стосовно якого суд зазначає таке. Зі змісту ст. 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Відповідно до ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Згідно ст. 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Вартість послуг наданих за договором, згідно акту виконаних робіт (наданих послуг), який містить детальний опис виконаних робіт, від 18.08.2025 становить 5 500 грн (а.с.34). Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката. Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Враховуючи характер виконаних адвокатом робіт з надання правової допомоги у зв`язку із розглядом справи, з урахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, а саме того, що дана справа є типовою та юридично не складною, підготовка позову не потребує значного часу, справа розглянута без виклику сторін, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення судових витрат, понесених під час розгляду справи у розмірі 4 000грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved