Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просила суд встановити факт постійного проживання її та її матері [PERSON] , померлої [INFO] разом з [PERSON] , померлим [INFO] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] з 1998 року по день смерті останнього, а саме, [INFO] ; визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] , [PERSON] , померлою [INFO] , [PERSON] , померлим [INFO] та [PERSON] , зареєстрований Лозівською товарною біржею, 03 листопада 1998 року, за №1-31, предметом якого є житловий будинок з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за позивачкою право власності на 2/3 частини житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 22,9 кв.м, загальною площею 40,1 кв.м., з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] та матері [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] , який на день смерті мешкав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/3 частини житлового будинку, який знаходиться за вищевказаною адресою. Вказана частина житлового будинку з відповідними надвірними будівлями належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Лозівською товарною біржею 03.11.1998 року за №1-31 та у Лозівському бюро технічної інвентаризації 04.11.1998 року, номер запису 4138, в книзі №15 дод. Спадкоємцем майна померлого є позивачка, як дочка спадкодавця та дружина спадкодавця, [PERSON] . Інших спадкоємців, передбачених законодавством, немає. Заповіт від імені спадкодавця не складався. Спадщину після смерті [PERSON] позивачка та її мати прийняли, так як разом мешкали з ним на час відкриття спадщини. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , яка на день смерті мешкала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/6 частини житлового будинку, який знаходиться за вищевказаною адресою, яка належала її чоловіку [PERSON] , спадщину [PERSON] прийняла, але не оформила своїх спадкових прав та 1/3 частини даного житлового будинку. Вказана частина житлового будинку з відповідними надвірними будівлями належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Лозівською товарною біржею, 03 листопада 1998 року, за №1-31 та у Лозівському бюро технічної інвентаризації 04 листопада 1998 року, номер запису 4138, в книзі №15 дод. Спадкоємцем майна померлої є позивачка. В шлюбі спадкодавець на день смерті не перебувала, чоловік спадкодавця - [PERSON] помер [INFO] . Інших спадкоємців, передбачених законодавством, немає. Заповіт від імені спадкодавця не складався. Спадщину після смерті матері позивачка прийняла шляхом подання заяви про прийняття спадщини на підставі чого було заведено спадкову справу. В даний час позивачка звернулась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини житлового будинку однак у видачі такого свідоцтва їй було відмовлено з наступних підстав: ненадані документи, які підтверджують, що позивачка та її мати, як спадкоємці померлого батька і чоловіка проживали постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини та для вчинення нотаріальної дії надано договір купівлі-продажу, який зареєстрований Лозівською товарною біржею, що суперечить вимогам ст. 227 ЦК УРСР 1963 року та ст. 657 ЦК України. Позивачка вказує, що у 1998 році її батьки придбали у [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , уклавши Договір купівлі-продажу, який було зареєстровано Лозівською товарною біржею, 03.11.1998 року за №1-31 та згодом у Лозівському бюро технічної інвентаризації 04 листопада 1998 року, номер запису 4138, в книзі №15дод. З того часу позивачка з батьками мешкали у даному будинку, разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні права та обов`язки. Після смерті батька у 2005 році позивачка з мамою залишилась проживати у будинку, заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавали, оскільки мешкали та були зареєстровані разом з батьком на день смерті, що узгоджується з частиною 3 ст. 1268 ЦК України. На час укладання договору між Покупцями та Продавцем будинку була досягнута угода щодо всіх суттєвих умов цього договору і договір фактично виконаний. З моменту укладання і посвідчення договору купівлі-продажу сім`я позивачки користується спірним житловим будинком, як власники, утримує його, сплачує комунальні платежі. З часу укладання договору купівлі-продажу і до цього часу, продавець будинку, будь-яких претензій щодо проданого будинку ніколи не заявляла. На теперішній час укладений 03 листопада 1998 року договір купівлі-продажу, зареєстрований Лозівською товарною біржею, не є легітимним, оскільки не відповідає діючому законодавству. Враховуючи вищевикладене позивачка була вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, надано сторонам строк для подання заяв по суті. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, надали заяву, в якій прохали розгляд справи проводити за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягали. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила суд проводити розгляд справи за її відсутності за наявними в матеріалах справи документами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, [PERSON] 09.11.2010 року уклала шлюб з [PERSON] та їй було присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.14). 03.11.1998 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] яка діяла в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , який було зареєстровано Лозівською товарною біржею за №1-31 та 04 листопада 1998 року у Лозівському бюро технічної інвентаризації, номер запису 4138, в книзі №15 дод.(а.с.16). Згідно копії паспорта позивачки (а.с.76) вона була зареєстрована за вищевказаною адресою з 13.06.2000 року по 25.09.2017 року. Позивачкою долучено до позову документацію на житловий будинок, а саме копію технічного паспорту та звіт про оцінку майна (а.с.20-39). [INFO] помер батько позивачки [PERSON] (а.с.11), який на день смерті проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією актового запису про смерть №510 (а.с.65). Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/3 частини житлового будинку, який знаходиться за вищевказаною адресою та належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу №1-31 від 03.11.1998 року. Спадкоємцями майна померлого є позивачка, як дочка спадкодавця та дружина спадкодавця, [PERSON] . Як вказує позивачка інших спадкоємців, передбачених законодавством, немає. Заповіт від імені спадкодавця не складався. Спадщину після смерті [PERSON] позивачка та її мати прийняли, так як разом мешкали з ним на час відкриття спадщини. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] (а.с.12) яка на день смерті мешкала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією актового запису про смерть №204 (а.с.66). Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/6 частини житлового будинку, який знаходиться за вищевказаною адресою, яка належала її чоловіку [PERSON] , спадщину [PERSON] прийняла, але не оформила своїх спадкових прав та 1/3 частини даного житлового будинку. Спадкоємцем майна померлої є позивачка. В шлюбі спадкодавець на день смерті не перебувала, чоловік спадкодавця - [PERSON] помер. Інших спадкоємців, передбачених законодавством, немає. Заповіт від імені спадкодавця не складався. Спадщину після смерті матері позивачка прийняла шляхом подання заяви про прийняття спадщини на підставі чого було заведено спадкову справу (а.с.18, 50-57). Згідно акту від 01.10.2025 року складеного сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] останні підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 1983 року та у них народилася донька [PERSON] . У 1998 році вони придбали будинок за адресою: [ADDRESS] , разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні права та обов`язки, займалися хатніми справами, благоустроєм будинку, його ремонтом. Разом купували побутову техніку, меблі, предмети домашнього побуту, продукти, ліки, разом святкували свята та дні народження, подорожували. Після смерті [PERSON] у 2005 році [PERSON] з мамою залишилась проживати у будинку (а.с.15). Для підтвердження реєстрації батька позивачки за адресою: [ADDRESS] , нотаріусом було вчинено запит до Відділу з питань реєстрації, однак, у відповіді на запит інформація щодо реєстрації [PERSON] , померлого [INFO] , відсутня (а.с.56). В даний час позивачка звернулась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини житлового будинку однак у видачі такого свідоцтва їй було відмовлено з наступних підстав: ненадані документи, які підтверджують, що позивачка та її мати, як спадкоємці померлого батька і чоловіка проживали постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини та для вчинення нотаріальної дії надано договір купівлі-продажу, який зареєстрований Лозівською товарною біржею, що суперечить вимогам ст. 227 ЦК УРСР 1963 року та ст. 657 ЦК України (а.с.60). Беручи до уваги вищевикладене позивачка змушена звернутися до суду з позовом для захисту своїх прав та інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Згідно п.п. 4.12 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Таким чином, спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Законодавець передбачив вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. З п.п. 3.20 п. 3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вбачається, що факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини підтверджується: витягом з реєстру територіальної громади; довідкою про реєстрацію місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, суд вважає доведеним факт постійного проживання позивачки [PERSON] ( [PERSON] ) та її матері [PERSON] , померлої [INFO] разом з [PERSON] , померлим [INFO] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] з 1998 року по день смерті останнього, а саме, [INFO] , так як це підтверджується зібраними по справі доказами. Щодо вимог позивачки про визнання дійсним договору купівлі продажу житлового будинку та визнання права власності на частини житлового будинку, суд зазначає таке. Статтею 5 ЦК України встановлено дію актів цивільного законодавства у часі. Так, відповідно до зазначеної норми права акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На час виникнення спірних правовідносин, а саме на час укладення договору купівлі-продажу №1-31 від 03.11.1998 року діяв Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року. Отже, до спірних правовідносин, враховуючи положення дії актів цивільного законодавства у часі, суд одночасно застосовує норми саме ЦК УРСР в редакції 1963 року і положення ст.204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції 2004 року визначено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Згідно із застереженнями, що містяться у ст. 5 ЦК України і п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Так, положеннями ст. 42 ЦК УРСР (в ред. 1963 р.) дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної). У письмовій формі повинні укладатися угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у ст. 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми (п.п. 2,3 ч.1 ст. 44 ЦК УРСР). Згідно з ч.1 ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Невиконання цих вимог, тягнуло недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч.2 ст.48 ЦК України. Діяльність діючих на час укладення договору бірж, які реєстрували угоди з нерухомістю, регулювалася Законом України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1957-ХІІ у ред. від 15.05.2003 року. У пункті 3.2 зазначалося, що відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», правочини, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Згідно п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, що діяла на момент укладання договору, при нотаріальному посвідченні договору про відчуження жилого будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на майно у осіб, які його посвідчують. Право власності на жилий будинок, квартиру може бути підтверджено, зокрема, одним із таких документів, як договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. В інструкцію вносились зміни, але цей пункт залишений без змін. Тобто до 2004 року договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений на біржі, приймався нотаріусами як правовстановлюючий документ. На теперішній час укладений між сторонами 03.11.1998 року договір купівлі-продажу, зареєстрований Лозівською товарною біржею і Лозівським бюро технічної інвентаризації, не є легітимним, оскільки не відповідає діючому законодавству. Чинним законодавством України не передбачено такої форми угоди, як біржова. Законом № 2756-V1 від 02.12.2010 року у ч. 1 ст. 657 ЦК України були внесені зміни, відповідно до яких договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 220 ЦК України, якою передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу, його умови були повністю виконані покупцями та продавцем, оскільки сторони домовились щодо усіх істотних умов. Вказані обставини свідчать про те, що сторони договору не тільки домовилися між собою щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, а й повністю виконали всі умови даного договору, однак нотаріально його не засвідчили, так як у договорі міститься посилання на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» про відсутність необхідності нотаріального посвідчення договору. Наразі, нотаріально посвідчити спірну угоду неможливо. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» визначено, що суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності, передбачені законом обмеження. Крім того, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. У відповідності до діючого на даний час законодавства, а саме ст. 204 ЦК України «правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним». Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина перша статті 1223 ЦК України). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що при укладанні договору купівлі-продажу між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося та до [PERSON] перейшло право власності на спірний будинок, а тому є всі підстави для задоволення позову позивачки, яка є спадкоємцем [PERSON] та [PERSON] за законом. Відповідно до ч.1, п. 1 ч.2 та ч.3 статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивачку, враховуючи при цьому, що право останньої не було порушене неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимог позову не віднесено до компетенції відповідача та участь останнього обумовлена особливістю порядку вирішення спорів подібної категорії. На підставі викладеного,

Outcome: approved