Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви 03.11.2025 [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування квартири від 05.11.2004 та поновити право власності позивача на спірну квартиру. В обґрунтування позову зазначає, що 05.11.2004 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого матір [PERSON] подарувала, а дочка [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS] (колишня назва [ADDRESS] . Укладаючи вказаний договір позивач вважала, що донька буде здійснювати догляд за нею й допомагати матеріально і фізично, однак відповідач виїхала проживати закордон, де одружилася і немає наміру повертатись в Україну. Незадовільний стан здоров`я позивачки, наявність низки хронічних хвороб, похилий вік вплинули на правильність сприйняття обставин, за яких було укладено договір дарування, тобто вона помилилась щодо природи правочину, вважаючи, що фактично укладає договір довічного утримання (догляду). Спілкуючись з відповідачкою за допомогою месенджера Viber, остання повідомила позивачці, що спірна квартира їй не потрібна. Зазначає, що наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом його суті, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Оскільки відчужене позивачем нерухоме майно фактично не вибуло з її володіння, будь-якого іншого житла вона не має, наміру та волі його безоплатно відчужувати вона не мала, у зв`язку з неправильним сприйняттям фактичних обставин помилилася шодо предмету договору та його істотних умов, а тому оспорюваний договір укладено з порушенням вимог ст.ст. 203, 717 ЦК України. Доводи сторін у справі Позивач просила задовольнити позов. Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов не скористалися. Представник позивача просила долучити до матеріалів справи заяву відповідача [PERSON] , у якій вона позов визнала у повному обсязі та просила його задовольнити. Дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] (колишня назва [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу від 20.04.2001 (7). 05.11.2004 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого матір [PERSON] подарувала, а дочка [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS] (колишня назва [ADDRESS] (а.с. 7, 16, 17). Згідно довідки ЦНАП Звягельської міської ради від 25.06.2024 у спірній квартирі зареєстроване місце проживання у [PERSON] . Інші особи за вказаною адресою не зареєстровані (а.с. 11, 15). Позивачка [PERSON] , [INFO] , є пенсіонером (а.с. 14). З долученої до позовної заяви переписки у месенджері Viber, абонент на ім`я « [PERSON] », звертаючись до своєї «мами» повідомляє, що « [PERSON] вона не повернеться. Квартира їй не потрібна і пропонує матері робити з квартирою що захоче» (а.с. 20). За результатами огляду сімейного лікаря від 08.10.2025, позивачці діагностовано інсулінонезалежний цукровий діабет МКХ-10 АМ: Е11.71. Цукровий діабет типу 2 з множинними мікросудинними та іншими уточненими несудинними ускладненнями (а.с. 21). Відповідно до квитанцій, позивачка [PERSON] сплачує житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24, 25). Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначала, що оскільки відчужене позивачем нерухоме майно фактично не вибуло з її володіння, будь-якого іншого житла вона не має, наміру та волі його безоплатно відчужувати вона не мала, у зв`язку з неправильним сприйняттям фактичних обставин, вона помилилася шодо предмету договору та його істотних умов, а тому оспорюваний договір укладено з порушенням вимог ст.ст. 203, 717 ЦК України. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Кваліфікація договору дарування як такого, що вчинений під впливом помилки, можлива за умови неправильного сприйняття дарувальником обставин вчинення ним цього правочину, які вплинули на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Для цього суд бере до уваги не тільки те, що сторони прочитали текст оспорюваного договору дарування й отримали роз`яснення його суті від нотаріуса, а й вік позивача, його стан здоров`я, потребу у догляді та сторонній допомозі, відсутність фактичного передання майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваним, продовження користування ним цим майном після укладення договору дарування тощо. Аналогічні висновки\~за подібних\~обставин справ,\~викладено у\~Постановах Верховного\~Суду від\~28.08.2025\~№ 212/4739/23; від 03.09.2025 № 303/5688/20. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є особою похилого віку, має хронічні захворювання, з огляду на що потребує сторонньої допомоги, спірна квартира є єдиним її житлом, фактична передача майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому не відбулась, позивач продовжує користуватися квартирою після укладення договору дарування. Таким чином суд приходить до висновку, що у момент укладення оспорюваного правочину дарувальник помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть між нею і відповідачем після укладення спірного договору та мала на меті укладення договору довічного утримання, що є підставою для визнання його недійсним. Крім того, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України суд приймає заяву відповідача про визнання позову в частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, оскільки така заява не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог про визнання недійсним спірного договору дарування квартири. Щодо позовних вимог про поновлення права власності позивача на спірну квартиру, суд виходить з наступного. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Оскільки задоволення позовних вимог про визнання спірного договору дарування квартири має наслідком повернення сторін у попередній стан, тобто належності позивачці на праві власності спірної квартири на підставі відповідного правовстановлюючого документа (договору міни від 20.04.2001), то обраний позивачем спосіб захисту про поновлення права власності позивача на спірну квартиру є неефективним, а тому в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Відповідно до у цій частині позовних вимог суд не приймає заяву відповідача про визнання позову, оскільки вказана заява в цій частині суперечить закону згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України. Висновки за результатами розгляду позовної заяви За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги частково підтверджуються належними, допустимим і достатніми доказами, є частково обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: partial