Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. У липні 2024 року представник позивача через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення шкоди завданої працівником підприємству в порядку регресу, у якому просив суд: стягнути з відповідача на користь позивача завдану ним шкоду підприємству внаслідок незаконного звільнення працівника у розмірі 423 220,58 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.09.2023 у справі №487/294/22, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 20.11.2023 та постановою Верховного Суду від 20.05.2024, визнано незаконним та скасований наказ №119/ос від 08.11.2021 про звільнення [PERSON] , заступника начальника команди стрілецької команди з охорони вантажів і об`єктів станції Миколаїв, поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника команди стрілецької команди з охорони вантажів і об`єктів станції Миколаїв з 08 листопада 2021 року, стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 343343,56 грн., який визначений без утримання сум податків та інших обов`язкових платежів та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн. на користь [PERSON] та в сумі 3349,04 грн. на користь держави. Судами в рішеннях встановлена недоведеність законності звільнення [PERSON] , та необґрунтованість винесення наказу про звільнення позивача з роботи, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] про скасування та визнання незаконними наказу про звільнення №119/ос від 08.11.2021, поновлення на роботі підлягали задоволенню і позивач поновлений на цій посаді з 09 листопада 2021 року. Наказ про припинення трудового договору від 119/ос від 08.11.2021, яким [PERSON] був звільнений з посади заступника начальника команди на підставі п.7. ст. 40 КЗпП України поява на роботі в нетверезому стані, був виданий начальником виробничого підрозділу служби воєнізованої охорони «Херсонський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» відповідачем. Останній працював на посаді начальника Херсонського загону воєнізованої охорони Одеської залізниці з 12.09.2005 року на підставі наказу від 12.09.2005 №564/НОК. В подальшому, у зв`язку з реорганізацією ДП «Одеська залізниця» шляхом злиття у регіональну філію «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 та Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 №4442-VI, згідно наказу по особовому складу від 01.12.2015 №2/ОС з Відповідачем була продовжена дія трудового договору. Зважаючи на те, що [PERSON] було звільнено із порушенням вимог закону, що встановлено рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.09.2023 року в цивільній справі №487/294/22, та підтверджено судами апеляційної та касаційної інстанції, за наказом начальника виробничого підрозділу служби воєнізованої охорони «Херсонський загін воєнізованої охорони» Щеки Ю.Д. від 08.11.2021 №119/ОС, саме Відповідач, як службова особа, яка одноосібно видала та підписала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну Позивачу у зв`язку з виплатою незаконно звільненому [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.09.2023, Наказом від 21.11.2023 №2092/ОС «Про поновлення на роботі за рішенням суду» наказ виробничого підрозділу воєнізованої охорони Херсонський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Одеська залізниця» від 08.11.201 №119/ОС про звільнення [PERSON] скасований, [PERSON] поновлений на посаді. У зв`язку з призивом на військову службу під час мобілізації [PERSON] наказом від 08.01.2024 №162/ОС був увільнений від роботи з 22.04.2022 до дня фактичного звільнення із збереженням місця роботи та посади. Також, на виконання рішення суду у справі №487/294/22 Позивачем нараховано [PERSON] 343343,56 грн., з яких утримано 61801,84 грн. податку на доходи з фізичних осіб, 5150,15 грн. військового збору та виплачено працівнику 276391,57 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На стягнуту судом суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу нараховано та сплачено 75535,58 грн. єдиного соціального внеску. Крім того, Позивачем на користь [PERSON] нараховано 992,40 грн. судового збору, з яких утримано 178,63 грн. податку на доходи з фізичних осіб; 14,89 грн. військового збору та виплачено 798,88 грн. судових витрат. Крім того Позивачем згідно рішення суду відшкодований судовий збір в сумі 3349,04 грн. на користь держави. Таким чином загальна сума збитків, заподіяних Позивачу внаслідок незаконного звільнення [PERSON] становить (61801,84 + 5150,15 + 276391,57 +75535,58 + 178,63 + 14,89 +798,88 +3349,04) = 423220,58 грн. За таких обставин, посилаючись на порушення відповідачем законодавства про працю, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. ІІ. Виклад позиції відповідача. Представник відповідача [PERSON] 12.09.2025 року через підсистему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, у якому заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначав, що не погоджується із визнанням судами Наказу про звільнення [PERSON] незаконним, з огляду на що рішення Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №487/294/22 у даній справі не має преюдиціального значення, а тому на позивача покладається обов`язок довести ті обставини на які він посилається. Позивачем не доведено належними та допустимим доказами того, що [PERSON] був звільнений незаконно і що наказ про звільнення є незаконним та не обґрунтував зміну своєї позиції щодо вказаного питання, а лише послався на рішення суду, яке не звільняє його від доказування обставин на які він посилається. Вважає, що наказ про звільнення [PERSON] із займаної посади цілком законним, оскільки застосування до останнього такого виду дисціплінарного стягнення як звільнення є обґрунтованим, оскільки, діяльність залізничного транспорту сама по собі є джерелом підвищеної небезпеки, що вимагає від працівників даної галузі особливих знань, вмінь, уваги та дисциплінованості. Крім того, діяльність працівників воєнізованої охорони пов`язана з носінням, зберіганням, використанням і в тому числі і застосуванням вогнепальної зброї, що створює додаткову небезпечним як для працівників підрозділів так і для третіх осіб, а перебування працівників в нетверезому стані на робочому місці, де зберігається вогнепальна зброя є вкрай небезпечною поведінкою. Крім цього, [PERSON] , відносився до керівного складу команди, та відповідно перебування керівника на робочому місці в нетверезому стані є очевидно негативним прикладом для підлеглих а також є обставиною що знижує авторитет керівництва загону. Також, згідно довідки наявної в матеріалах цивільної справи № 487/294/22 (Заводського районного суду м. Миколаєва), складеної за результатами перевірки від 05.11.2021 [PERSON] знаходився ще з двома співробітниками команди в бесідці в такому стані сп`янінням що не стійко стояв на ногах. В згаданій довідці та медичній документації зазначено, що при медичному дослідженні у [PERSON] , було виявлено 1,5 проміле алкоголю, що відповідає середньому ступеню сп`яніння. Також, сам [PERSON] в позовній заяві зазначав, що між ним та перевіряючими виник конфлікт з приводу його стану сп`янінням в результату чого був викликаний наряд поліції. В сукупності всі вищевказані обставини свідчать про те що до [PERSON] , було правомірна застосований такий захід дисциплінарного стягнення як звільнення. Також, представник відповідача звернув увагу суду на ту обставину, що рішення про застосування такого дисциплінарного стягнення до [PERSON] приймалось не [PERSON] одноособово, а прийнято колегіально та одноголосно на оперативній нараді 08.11.2021 за участю першого заступника начальника загону Якименко І.В., заступника начальника загону з кадрів та соціальних питань Колотія В.В, головного бухгалтеру загону Лисецької І.А., помічника начальника загону з охорони праці [PERSON] , начальника сектору охорони вантажів і об`єктів, заступника голови профспілки [PERSON] (протокол наради від 08.11.2021, рішення було погоджене з профспілковим комітетом (постанова № 3 від 08.11.2021). Тож враховуючи викладені обставини, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Виклад позиції позивача у відповіді на відзив: 29.10.2025 року представник позивача [PERSON] подала відповідь на відзив, у якій заперечувала проти обставин викладених стороною відповідача у відзиві на позовну заяву виходячи з наступного. Твердження Відповідача про те, що рішення про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення приймалось ним не одноособово, а колегіально та одноголосно на оперативній нараді, яка відбулась 08.11.2021 за участю першого заступника начальника загону Якименко І.В., заступника начальника загону з кадрів та соціальних питань Колотія В.В., головного бухгалтеру газону Лисецької І.А., помічника начальника загону з охорони праці Чихуна С.В., начальника сектору охорони вантажів і об`єктів, заступника голови профспілки [PERSON] та рішення було погоджене з профспілковим комітетом, посилаючись на позицію Верховного Суду при розгляді касаційної скарги в рамках справи № 663/1169/20, яка була мотивована тим, що начальник філії ДП «АМПУ», яким був підписаний наказ про звільнення працівника та, який, відповідно в подальшому був скасований в судовому порядку, хоч і видає накази про звільнення працівників і слідкує за дотриманням трудового законодавства, проте накази, які ним видаються, не підписуються ним особисто, а процедура видання і підписання наказів включає в себе роботу трьох відділів підприємства: відділу персоналу та організації праці, юридичного відділу, відділу економічної безпеки. Начальник філії є «заручником свого колективу», так як не може не підписати наказ, якщо інші працівники перевірили його законність. За результатами розгляду справи, у своїй Постанові Верховним Судом зазначене про наступне: «У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що [PERSON] займав посаду начальника Миколаївської філії ДП «АМПУ» (адміністрація Миколаївського морського порту). 01 листопада 2017 року та Документ сформований в системі «Електронний суд» 29.10.2025 2 01 лютого 2018 року він видав накази про звільнення з роботи із займаних посад [PERSON] та [PERSON] , відповідно, у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. У подальшому вказані накази були скасовані у судовому порядку (справа №487/950/18 та справа № 487/6338/17), звільнення працівників визнано незаконним, їх поновлено на раніше займаних посадах, на їхню користь Миколаївською філією ДП «АМПУ» сплачено відповідні грошові кошти. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов державного підприємства, надавши належну правову оцінку поданим сторонам та витребуваним судом доказам, у тому числі Положенню про Миколаївську філію ДП «АМПУ», виходив із того, що лише начальник філії має право видавати накази про звільнення працівників, він зобов`язаний забезпечувати дотримання трудового законодавства й несе персональну відповідальність за незаконне звільнення працівників». Також, у вищезазначеній постанові Верховний Суд зазначає про преюдиційність фактів наступне: «Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Верховний Суд погоджується з оцінкою суду апеляційної інстанції преюдиційних обставин, установлених під час розгляду судами вищевказаних справ. Зокрема, Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2019 року у справі № 487/6338/17, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року, встановлено факт незаконного звільнення [PERSON] за наказом відповідача. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2019 року у справі № 487/950/18, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року, встановлено факт незаконного звільнення [PERSON] за наказом відповідача. При цьому судові рішення судів попередніх інстанцій у справі № 487/950/18 залишено без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 61 9775св19). Указане спростовує посилання касаційної скарги про недоведеність вини [PERSON] у завданні матеріальної шкоди підприємству, а також про те, що відповідальність за незаконне звільнення працівників несуть інші особи, які приймали участь у звільненні працівників, зокрема виготовляли накази про звільнення та погоджували їх». Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18 (провадження № 61-3858св19), в якій Верховний Суд зазначає про наступне: «Аргументи заявника про те, що матеріальна відповідальність з оплати незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу має покладатися на всіх учасників трудового колективу, які 04 червня 2015 року на зборах прийняли рішення про звільнення [PERSON] , а не лише на нього як ректора інституту, не заслуговують на увагу, оскільки обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини». Також, Верховний Суд у Постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 658/28/21 (провадження №61-15142св21) зазначає про наступне: «Предметом позову в цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу без необхідності надання оцінки та встановлення неправомірності дій посадової особи (відповідача), відповідними діями якої така шкода завдана, оскільки неправомірність дій відповідача встановлена судовими рішеннями про незаконність звільнення особи із публічної служби та додаткового правового аналізу не потребує». З огляду на що, саме відповідач у справі № 766/11262/24 несе персональну відповідальність як керівник за незаконне звільнення [PERSON] , а незаконність наказу № 119/ОС від 08.11.2021 про звільнення [PERSON] встановлена рішенням суду, яке не скасоване, не оскаржене [PERSON] в рамках справи № 487/294/22, набрало законної сили та є обов`язковим для всіх громадян незалежно від того, чи брали вони участь під час вирішення справи. Преюдиційність рішення стосується лише обставин, висвітлених у мотивувальній частині рішення. Доведення того, що наказ №119/ОС від 08.11.2021 був виданий відповідно до норм чинного законодавства може бути здійснене лише за умови скасування рішення суду по справі №487/294/22. З огляду на викладене, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги. ІІІ . Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У справі призначено підготовче засідання. Ухвалою від 28.04.2025 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] витребувано від Заводського районного суду м. Миколаєва матеріали цивільної справи №487/294/22. Підготовче засідання відкладено. 29.05.2025 року на адресу Херсонського міського суду Херсонської області надійшли матеріали цивільної справи №487/294/22. 04.08.2025 року від представника відповідача Ванжа О.А. через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву. 05.08.2025 року від представника відповідача [PERSON] через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про виклик свідків. 06.08.2025 року від представника позивача [PERSON] через підсистему «Електронний суд» надійшли заперечення на клопотання, заяву сторони відповідача про поновлення строку на подання відзиву та виклик свідків. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.08.2025 року заяву представника відповідача [PERSON] про поновлення пропущеного процесуального строку на подання відзиву повернуто заявнику без розгляду. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.08.2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача Ванжа О.А. про виклик свідків відмовлено. Підготовче засідання відкладено. 12.09.2025 року від представника відповідача Ванжа О.А. через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про продовження строку на подання відзиву та Відзив на позовну заяву. 15.09.2025 року від представника позивача [PERSON] через підсистему «Електронний суд» надійшли заперечення на клопотання про продовження строку на подання відзиву. 16.10.2025 року і підготовчому засідання Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області із занесенням до Протоколу судового засідання постановлено продовжити строк стороні відповідача на подання відзиву на позовну заяву. 16.10.2025 року Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 29.10.2025 року від представника позивача [PERSON] через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву. У судовому засіданні 24.11.2025 року в режимі відеоконференцзв`язку представник позивача та представник відповідача надали пояснення по суті справи, сторони підтвердили свої позиції з підстав та обставин викладених у позовній заяві та відзиві на позовну заяву. Після надання пояснень за суттю у судовому засіданні оголошено перерву до 02.12.2025 року. У зв`язку із перебоями роботи програми ВКЗ для фіксації судове засідання не відбулося, розгляд справи призначено на 18.12.2025 року. У судовому засіданні заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку загального позовного провадження, та після закінчення судових дебатів перейшов на стадію ухвалення судового рішення відклавши ухвалення та проголошення судового рішення на 22.12.2025 року о 13-30 год.. Вчинення інших процесуальних дій у цій справі під час оголошеної перерви та протягом цього періоду, а також у судовому засіданні призначеному для проголошення судового рішення не допускається. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Наказом Одеської залізниці Державної адміністрації залізничного транспорту України від 12.09.2005 №564/нок [PERSON] призначено на посаду начальника Херсонського загону воєнізованої охорони Одеської залізниці. У зв`язку з реорганізацією ДП «Одеська залізниця» шляхом злиття у регіональну філію «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», на підставі наказу №2/ос від 01.12.2015 продовжено дію трудових договорів у виробничих підрозділах регіональної філії, у тому числі зі [PERSON] на посаді начальника Херсонського загону воєнізованої охорони. На підставі довіреності від 09.08.2021 року АТ «Українська залізниця» в особі в.о. голови правління Юрика І.І. та в.о. члена правління Іваніва М.І. уповноважили директора регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» Нікуліна С.С., заступника директора регіональної філії з інфраструктури регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» Сажина А.Г., здійснювати дії, в інтересах Довірителя, пов`язані з діяльністю регіональної філії, у тому числі, згідно із законодавством про працю, Положенням про Філію, локальними нормативними актами Товариства, здійснювати прийом, переведення, переміщення та звільнення працівників Філії, вживати заходи заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Філії та виконувати інші функції Довірителя або уповноваженого ним органу з питань законодавства про працю щодо працівників Філії. Довіреність видана з правом передоручення повноважень іншим особам та дійсна до 26.04.2022, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ісаєнко О.В. за №3405. На підставі довіреності від 18.10.2021 року АТ «Українська залізниця» в особі директора регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» Нікуліна С.С. та заступника директора регіональної філії з інфраструктури регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» Сажина А.Г., уповноважили начальника виробничого підрозділу служби воєнізованої охорони «Херсонський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» Щеку Ю.Д. здійснювати дії, в інтересах Довірителя, пов`язані з діяльністю підрозділу, у тому числі, згідно із законодавством про працю, Положенням про Філію, локальними нормативними актами Товариства, здійснювати прийом, переведення, переміщення та звільнення працівників Підрозділу, вживати заходи заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Підрозділу та виконувати інші функції Довірителя або уповноваженого ним органу з питань законодавства про працю щодо працівників підрозділу. Довіреність видана без права передоручення повноважень третім особам та дійсна до 26.04.2022, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С. за №1348, 1349. Наказом начальника загону Щеки Ю.Д. від 08.11.2021 року №119/ос про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] звільнили 08.11.2021 з займаної посади на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.09.2023 у справі №487/294/22, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 20.11.2023 та постановою Верховного Суду від 20.05.2024, визнано незаконним та скасований наказ №119/ос від 08.11.2021 про звільнення [PERSON] , заступника начальника команди стрілецької команди з охорони вантажів і об`єктів станції Миколаїв, поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника команди стрілецької команди з охорони вантажів і об`єктів станції Миколаїв з 08 листопада 2021 року, стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 343 343,56 грн., який визначений без утримання сум податків та інших обов`язкових платежів та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн. на користь [PERSON] та в сумі 3 349,04 грн. на користь держави. Суди встановили, що [PERSON] із 06.09.1993 року працював на посаді стрільця стрілецької команди станції Миколаїв Херсонського загону воєнізованої охорони регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», а 10.02.2021 року був переведений на посаду заступника начальника стрілецької команди з охорони вантажів і об`єктів станції Миколаїв. Наказом від 08.11.2021 року №119/ос його було звільнено 08.11.2021 року з займаної посади заступника начальника стрілецької команди з охорони вантажів і об`єктів станції Миколаїв на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані. 05.11.2021 року директором регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» [PERSON] було оголошено скороченим робочим днем, а саме до 14:00 год без обідньої перерви, що підтверджується дослідженим судом першої інстанції записом селекторної наради, проведеної директором Одеської залізниці [PERSON] та не заперечувалося відповідачем. Отже, після 14:00 год позивач вже не виконував свої посадові обов`язки. З протоколу оперативної наради при начальнику виробничого підрозділу «Херсонський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 08.11.2021 року №32 видно, що [PERSON] знаходився на робочому місці у стані сп`яніння 05.11.2021 року о 15:20 год. У протоколі про адміністративне правопорушення, складеному стосовно [PERSON] за частиною першою статті 179 КУпАП та рішенні Заводського районного суду від 16.02.2022 року в справі №487/8684/21, яким відмовлено в задоволенні адміністративного позову [PERSON] до адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про скасування постанови щодо притягнення до адміністративної відповідальності, зазначено про перебування [PERSON] на робочому місці у стані сп`яніння 05.11.2021 року о 17:45 год. Тобто матеріали справи містять різні, суперечливі відомості щодо часу перебування [PERSON] у стані сп`яніння. При цьому суди встановили, що доказів на підтвердження ознайомлення позивача зі встановленням йому ненормованого робочого часу, а також наявності виробничої потреби для його залучення до роботи понад норму часу 05.11.2021 року відповідачем не надано, а судами таких обставин не встановлено. У зв`язку з цим суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги [PERSON] , визнав незаконним і скасував наказ про його звільнення, поновив його на роботі, стягнув із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у відповідному розмірі, мотивуючи це тим, що звільнення позивача з роботи відбулося із порушенням норм трудового законодавства. Вказані обставини в порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд визнає такими, що не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені рішенням суду у цивільній справі, у якій брали участь ті самі особи, або одна із них. Наказом від 21.11.2023 №2092/ОС «Про поновлення на роботі за рішенням суду» наказ виробничого підрозділу воєнізованої охорони Херсонський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Одеська залізниця» від 08.11.2021 №119/ОС про звільнення [PERSON] скасована та поновлено [PERSON] на посаді. У зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації [PERSON] наказом від 08.01.2024 №162/ОС увільнений від роботи з 22.04.2022 до дня фактичного звільнення із збереженням місця роботи та посади. Також, на виконання рішення суду у справі №487/294/22 позивачем нараховано [PERSON] 343 343,56 грн., з яких утримано 61 801,84 грн. податку на доходи з фізичних осіб (платіжне доручення від 18.12.2023 №817648), 5 150,15 грн. військового збору (платіжне доручення від 18.12.2023 №817649) та виплачено працівнику 276 391,57 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (платіжне доручення від 18.12.2023 №817626). На стягнуту судом суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу нараховано та сплачено 75 535,58 грн. єдиного соціального внеску (платіжне доручення від 18.12.2023 №817650). Крім того, Позивачем на користь [PERSON] нараховано 992,40 грн. судового збору, з яких утримано 178,63 грн. податку на доходи з фізичних осіб (платіжне доручення від 18.12.2023 №817651); 14,89 грн. військового збору (платіжне доручення від 18.12.2023 №817652) та виплачено 798,88 грн. судових витрат (платіжне доручення від 18.12.2023 №817627). Крім того Позивачем згідно рішення суду відшкодований судовий збір в сумі 3 349,04 грн. на користь держави (платіжне доручення від 18.12.2023 №822998). V. Оцінка Суду. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників (ст. 1 КЗпП України). Ст. 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності. За статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична особа або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Даною статтею встановлено загальне правило відповідальності, згідно з яким на боржника за регресною вимогою покладається обов`язок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду у України, що містяться в п.20 постанови від 29.12.1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціями їх працівниками» право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Відшкодування шкоди, яка заподіяна підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу врегульовано нормами КЗпП України. Відповідно до статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Як роз`яснено у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Згідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11.04.1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Статтею 136 КЗпП України визначений порядок покриття шкоди, заподіяної працівником, а саме, стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Виходячи з правового аналізу даної норми, ст. 237 КЗпП України: по-перше, передбачено обов`язок особи, винної у незаконному звільненні працівника, відшкодувати підприємству, установі або організації шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи; по-друге, не передбачено обов`язку особи, винної у незаконному звільненні працівника, відшкодувати підприємству, установі або організації шкоду, заподіяну виплатами, які були здійснені звільненій особі в якості судового збору; виконавчого збору; витрат на виконавче провадження; податків та інших обов`язкових платежів. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У зв`язку з незаконним звільненням [PERSON] на підставі наказу начальника загону [PERSON] від 08.11.2021 року №119/ос та подальшого поновлення вказаного працівника на роботі за рішенням суду та стягнення з підприємства на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивачу, завдано матеріальну шкоду, яка підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача на підставі пункту 8 статті 134, статті 237 КЗпП України. Факт виплати незаконно звільненому працівнику грошових сум, визначених рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.09.2023 у справі №487/294/22 у зв`язку з поновленням на роботі та вимушеним прогулом, підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень, що не спростовано відповідачем. Твердження сторони відповідача про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача в порядку регресу шкоди завданої працівником підприємству судом сприймаються критично, оскільки спростовуються встановленими обставинами судом в ході розгляду справи. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 423 220,58 грн. шкоди, завданої незаконним звільненням працівника. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VІІ. Розподіл судових витрат. Частиною першою ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжної інструкції №5548 від 01.07.2024 року позивачем сплачено 5 078,65 грн. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved