Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за ст. 625 ЦК України, в якому зазначив, що 25.05.2012 між ПАТ «Сведобанк» та ПАТ «Дельта банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. 15.06.2021 між ПАТ «Дельта банк» та АТ «Альфа банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в т.ч. за кредитним договором № 2301/0608/88-1026 від 18.06.2008, укладений між ВАТ «Сведобанк» (правонаступник ПАТ «Сведобанк») та [PERSON] . Відповідно до АТ «Альфа банк» (після зміни найменування банку АТ «Сенс банк») перейшло право вимоги за кредитним договором № 2301/0608/88-1026 від 18.06.2008. Відповідно до договору № 2301/0608/88-1026 від 18.06.2008 кредитор зобов`язувався надати відповідачеві кредит у сумі 50000,00 USD у строк з 18.06.2008 до 17.06.2018, а відповідач зобов`язувався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування у сумі, строки та на умовах, передбачених договором та графіка погашення кредиту. Кредитор свої зобов`язання виконав, відповідач зобов`язання не виконує та має заборгованість за кредитом. Відповідно до рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16.06.2021 у справі № 697/561/15-ц за позовом ПАТ «Альфа банк» до [PERSON] позов задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 2301/0608/88-1026 від 18.06.2008 станом на 01.02.2015 в розмірі 305396,48, а саме: за кредитом 295327,58 грн, по відсотках 8986,33 грн, 1082,57 грн. та судові витрати в сумі 3053,96 грн. Відповідно до висновків ВП ВС у постанові від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц, зазначено, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання і обмежується трьома роками, які передували подачі такого позову. Такі ж висновки зазначені у постановах ВС від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 17.05.2023 від 341/416/20. Оскільки рішенням суду з відповідача стягнуто всю суму заборгованості станом на 01.02.2015 достроково, то в кредитора на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України виникло право нарахувати відсотки за користування кредитом в іншому розмірі ніж передбачено умовами кредитного договору, а саме 3% річних та інфляційні втрати. Оскільки рішення суду не виконане, позивач просить стягнути з відповідача, який визначено Позивачем за п.12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в межах позовної давності з 12.03.2017 по 23.02.2022 в розмірі 219108,29 грн, з яких: 45407,85 сума заборгованості за ставкою 3%; 173700,44 грн сума інфляційних втрат. Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12.12.2024 у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. У зв`язку з клопотаннями відповідача, розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з неотриманням позову, ознайомленням з матеріалами справи відповідачем та звернення відповідача за правовою допомогою. 06.02.2025 представник позивача подала додаткові пояснення у справі, у яких зазначила, що рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16.06.2021 у справі № 697/561/15-ц виконано у зв`язку з погашенням заборгованості в повному обсязі, проте на 23.02.2022 заборгованість була наявна у повному обсязі. Представником відповідача подано відзив на позов 18.08.2025, який ухвалою суду, винесеною у судовому засіданні було залишено без розгляду зв`язку з порушенням вимог ЦПК України через відсутність доказів його надіслання позивачу. Також представником відповідача 18.08.2025 направлено до суду письмові пояснення, у яких він зазначив, що позивач не надав доказів, які б підтверджували б його доводи. Відсутні таблиці, розрахунки, офіційні індекси інфляції Держстату, бухгалтерські чи банківські документи, що підтверджують заявлену суму. Також відсутній деталізований розрахунок, не вказана методика, формула та періоди нарахування. Позивач не надав доказів безперервності ланцюга правонаступництва від первісного кредитора до АТ «Сенс Банк» та первинні документи про передачу зобов`язання. Позовні вимоги заявлені за період з 12.03.2017 по 23.02.2022, проте частина цих вимог охоплює період 2017-2020, коли строк позовної давності вже був пропущений. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зазначила, що вимоги ст. 625 ЦПК України є додатковими (акцесорними) і не можуть існувати окремо від основного боргу. Основна заборгованість вже була предметом розгляду суду та захищена у виконавчому провадженні, тому повторне пред`явлення таких вимог є неправомірним. Відповідно до п.18 Прикінцевих положень ЦК України у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності за ст. 625 ЦК України, а нараховані 3% та інфляційні втрати підлягають списанню. У зв`язку з цим, починаючи з 24.02.2022 у позивача немає правових підстав для заявлення таких вимог. 18.08.2025 представник відповідача також подав до суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Свою заяву обґрунтовував тим, що оскільки право вимоги у позивача виникло у 2015 році, то строк позовної давності сплив у 2018 році. Позов подано у грудні 2024 року, з пропуском більш ніж 6 років. Верховний Суд у постановах від 21.03.2018 у справ № 444/9519/12, від 19.06.2019 у справі № 522/10184/15-ц зазначав, що інфляційні втрати та 3% річних, передбачені ст. 625 ЦК України, є акцесорними вимогами і поділяють долю основного зобов`язання. У разі пропуску позовної давності щодо основної вимоги, до додаткових вимог застосовується та ж сама позовна давність. У зв`язку з викладеним, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову через пропуск позовної давності. 22.08.2025 представник позивача подала заперечення проти заяви про застосування позовної давності, оскільки на підставі п.12, 13 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який тривав з 12.03.2020 по 29.06.2023, та в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позові, пояснила, що між Банком та відповідачем від 18.06.2018 було укладено кредитний договір, відповідно до якого Відповідач отримала 50000 доларів США. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх кредитних зобов`язань у 2015 році Банк звернувся до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості. 16.06.2021 позов Банку був задоволений та стягнуто на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість у сумі 305396,48 грн. Назва банку була змінена на АТ «Сенс Банк». Стягнення відбулося у гривні без еквівалента в іноземній валюті. Виконавчий документ був пред`явлений до виконання у 2023 році, оскільки рішення оскаржувалось та вносились виправлення у виконавчий документ. Після відкриття виконавчого провадження рішення суду було виконане. Проте на 23.02.2022 заборгованість була наявна. Вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат заявлено банком в межах позовної давності. Невиконання зобов`язання і наявність простроченої заборгованості є триваючим правопорушенням і тому нарахування 3 % річних та інфляційних втрат проводиться протягом всього строку правопорушення. Проте, враховуючи позовну давність такий позов можна пред`явити за останні три роки, які передують поданню позову. Вимоги, заявлені позивачем з 12.03.2017 по 23.02.2022 року, враховуючи продовження позовної давності через введений карантин у зв`язку з короновірусною інфекцією, а в подальшому із введенням воєнного стану. Також Верховний Суд дійшов висновку про те, що якщо станом на 12.03.2020 позовна давність не є пропущеною, то вона продовжується і не є пропущеною і надалі. Враховуючи вказане, позивач заявляє вимоги за три роки до 12.03.2020 і по день введення воєнного стану 23.02.2022. Тому строк позовної давності не пропущений. Вказане також узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24. Оскільки борг стягнуто з відповідача у гривні, позивач має право на компенсацію інфляційних втрат та 3 % річних, що узгоджується з позицією Верховного Суду від 12.04.2023 у справ № 569/15311/21. Відповідач у судове засідання не з`явилася, уповноважила представляти свої інтереси представника. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, був повідомлений про розгляд справи належним чином. 09.12.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Після переходу до стадії ухвалення судового рішення, суду надано заяву представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням на лікуванні та забезпеченні права відповідача на ефективну правову допомогу. Ухвалою суду від 12.12.2025 поновлено судовий розгляд, справу призначено до розгляду на 23.12.2025, зобов`язано представника відповідача надати докази поважності його неявки у судове засідання 09.12.2025. 23.12.2025 представник відповідача в судове засідання на призначений час не з`явився, доказів поважності причин його неявки в судове засідання 09.12.2025 не надав. 23.12.2025 від представника відповідача надійшли заява про застосування строків позовної давності та письмові пояснення, викладені як промова в судових дебатах, аналогічного змісту із заявами та поясненнями, поданими ним раніше. Клопотання представника відповідача від 23.12.2025 про участь в судовому засіданні залишено без задоволення, оскільки подано з порушенням ст. 212 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд врахував, що представники надали свої пояснення, докази, судом досліджені всі докази та встановлені обставини справи. Після поновлення провадження у справі, інших обставин, крім обставин, викладених у поясненнях представника відповідача, не встановлювалося, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 233 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, враховуючи пояснення учасників, вивчивши матеріали справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, приходить до наступних висновків. 18.06.2008 між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений договору № 2301/0608/88-1026, відповідно до якого кредитор зобов`язується надати відповідачу кредит у сумі 50000,00 доларів США у строк з 18.06.2008 до 17.06.2018, а відповідач зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування у сумі, строки та на умовах, передбачених договором та графіка погашення кредиту. Відповідно до рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16.06.2021 у справі № 697/561/15-ц за позовом ПАТ «Альфа банк» до [PERSON] позов задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 2301/0608/88-1026 від 18.06.2008 станом на 01.02.2015 в розмірі 305396,48, а саме: за кредитом 295327,58 грн, по відсотках 8986,33 грн, 1082,57 грн. та судові витрати в сумі 3053,96 грн. В рішенні суду встановлено факт переходу права вимоги за кредитним договором № 2301/0608/88-1026 від 18.06.2008, від ВАТ «Сведобанк» (правонаступник ПАТ «Сведобанк») до ПАТ «Дельта банк» та в подальшому до АТ «Альфа банк». На виконання рішення суду виданий виконавчий лист від 03.08.2022. Відповідно до протоколу № 2/2022 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа банк» змінено найменування банку на АТ «Сенс банк». Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2024 № 1010 затверджено Статут АТ «Сенс Банк». З огляду на викладене встановлено, що до АТ «Сенс банк» (який є правонаступником АТ «Альфа банк») перейшло право вимоги за кредитним договором № 2301/0608/88-1026 від 18.06.2008. Відповідно до розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором № 2301/0608/88-1026 від 18.06.2008 Позивач нарахував 3% та інфляційні витрати за період з 12.03.2017 по 23.02.2022. Предметом позову у даній справі є стягнення боргу на підставі ст. 625 ЦК України, а саме 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів - суми основного боргу за договором позики, стягнутих рішенням суду. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних та інфляційних втрат має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 686/21962/15-ц від 16.05.2018, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом положень ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. У зв`язку з цим, суд погоджується з доводами представника відповідача щодо акцесорності зобов`язання щодо сплати 3% та інфляційних втрат відносно основного зобов`язання. Водночас суд зазначає, що пред`явлення позивачем позовних вимог про стягнення 3% та інфляційних втрат заявлено з метою головного зобов`язання основного боргу, розмір якого встановив Канівський міськрайонний суд Черкаської області у рішенні від 16.06.2021 у справі № 697/561/15-ц, що вбачається із самого позову та наданих доказів. Доводи сторони відповідача про неправомірність пред`явлення таких вимог окремо від вимог про стягнення основного боргу є необґрунтованими, оскільки суперечать як ст. 625 ЦК України так і висновкам Верховного Суду у постановах 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц, від 04.06.209 у справі № 916/190/18, від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16- та ін. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Відповідно до положень ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Зазначена позиція підтверджена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18. При цьому, 30.03.2020 був прийнятий Закон України № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби», яким доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України" п.12 якого визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, визначені ст.ст. 257,258,362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний закон набрав чинності 02.04.2020, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Водночас Законом України від 15.03.2022 №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40-44, ст. 356) пунктами 18 і 19 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Пункт 19 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України був виключений Законом України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-IX, який набрав чинності 04.09.2025. Подання позову 10.12.2024 свідчить про те, що звернення АТ «Сенс Банк» до суду із вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за період з 02.04.2027 до 23.02.2022 включно заявлені в межах позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що доводи відповідача щодо заявленого строку позовної давності є частково обгрунтовані, оскільки позовна давність за вимогами про стягнення з 12.03.2017 до 01.04.2017 заявлені поза межами позовної давності, а відтак позивач має право на стягнення з відповідача індексу інфляції, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, сума якого встановлена рішенням суду починаючи з 02.04.2017 по 23.02.2022. Щодо права стягувача на стягнення індексу інфляції, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання поза межами трьох останніх років, враховуючи продовження строку позовної давності міститься аналогічний висновок у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 № 373/2054/16-ц 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу, помноженого на кількість днів прострочення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Крім того, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97р). Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Таким чином, інфляційне збільшення нараховується на суму боргу і є видом відшкодування втрат при недобросовісному виконанні грошових зобов`язань. Судом встановлено, та не спростовано відповідачем, що станом на 23.02.2022 день ним не було виконане кредитне зобов`язання, сума заборгованості якого встановлена рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16.06.2021 та становила 305396,48 грн., а отже позивач набув право нараховувати 3 % річних та індекс інфляції в порядку ст. 625 ЦПК України. Позивачем надано розрахунок суми 3 % річних та суми інфляційних втрат за період з 12.03.2017 по 23.02.2022, у відповідності до яких позивачем нараховано 3 % річних у сумі 45407,85 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 173700,44 грн. Проте, вимоги в частині стягнення 3 % річних та інфляційні втрати в період з 12.03.2017 до 01.04.2017 включно задоволенню не підлягають у зв`язку із пропуском позовної давності, про застосування наслідків якої заявив представник відповідача. Таким чином, розмір 3% річних за період з 02.04.2027 до 23.02.2022 становитиме 44880,73 грн ( 45407,85 грн 502,02 грн ( 3 % річних за період з 12.03.2017 по 01.04.2027) 25,10 грн ( 3% за 01.04.2017 ( 305396,48 грн (сума заборгованості) х1 (день прострочення) х3 % :100: 365 (днів у році)). В іншій частині нарахування 3% за ст. 625 ЦК України суд погоджується із розрахунком, наданим позивачем. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26.06. 2020 у справі № 905/21/19 при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078). Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення. Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що "вартість грошей з індексом інфляції за попередній період" є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду. Індекси інфляції, наведені у розрахунку позивача за період з квітня 2017 до лютого 2022 відповідають тим, які визначені Державною службою статистики України та знаходяться у вільному доступі. Проте сам розрахунок інфляційних втрат підлягає перерахунку у зв`язку із застосуванням до вимог стягнення інфляційних втрат з 12.03.2017 до 02.04.2017 наслідків спливу позовної давності. Таким чином, інфляційні втрати позивача за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 складатимуть: 148093,71 грн (305396,48 грн (заборгованість відповідача) х ( індекси інфляції за кожен місяць прострочення ( 100,90% х 101,30% х 101,60% х100,20% х 99,90% х 102,00% х 101,2% х 100,90 % х 101,00 % х 101,50 % х 100,90 % х 101,10 % х 100,80% х 100,00 % х 100,00% х 99,30 % х 100,00% х 101,90% х 101,70% х 101,40% х 100,80% х 101,00% х 100,50% х 100,90% х 101,00% х 100,70% х 99,50% х 99,40% х 99,70% х 100,70% х 100,70% х 100,10% х 99,80% х 100,20% х 99,70% х 100,80% х 100,80 х 100,30% х100,20% х 99,40% х 99,80% х 100,50% х 101,00% х 101,30% х 100,90% х 101,30% х 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% -1) - 305396,48 грн) Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Варто зауважити, що доводи сторони відповідача щодо неправомірності нарахування 3% та інфляційних втрат окремо, після стягнення основного боргу рішенням суду, є неспроможними, оскільки стягнення боргу за ст. 625 ЦПК України нараховано на основний борг, сума якого була визначена у судовому порядку. Основний борг на який нараховуються 3 % та інфляційні втрати за ст. 625 ЦК України, підтверджений судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому відсутність у даній справі первинних документів про наявність основного боргу, не нівелює наявність визначеного судом боргу відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона відповідача не надала суду власного контрозрахунку на противагу розрахунку позивача та доказів, які б спростовували позовні вимоги. Водночас суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 , п. 29). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що відповідач не виконав належним чином покладені на нього зобов`язання рішенням суду до 23.02.2022, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення 3% річних у сумі 44880,73 грн та інфляційних втрат в сумі 148093,71 грн. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково (88,07%) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2315,62 грн. На підставі ст.ст. 15, 16, 19, 257, 261, 267, 526, 530, 549, 599, 611, 625, ЦК України,

Outcome: partial