Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

свої вимоги сторона позивача обґрунтовує тим, що 20.01.2012 року між позивачем як продавцем та відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як покупцями укладено договір купівлі продажу 31/100 (тридцять однієї сотої) частини нежитлових будівель (далі спірне майно), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та складається із: майстерні будівлі № 10 (літера «А»): приміщення складів № 7, площею 137, 8 кв. м., та № 8, площею 60 кв. м. Згідно з умовами цього договору купівлі-продажу позивач зобов`язався передати у власність вказаних відповідачів спірне майно, а останні зобов`язалися прийняти це майно в рівних частинах кожен та сплатити за нього ціну (кошти) в розмірі 78 000 грн. до 01.02.2012 року; факт проведення остаточного розрахунку за цим Договором підтверджується заявою сторони позивача про повний розрахунок, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально; право власності на спірне майно виникає у покупців після повного розрахунку за його придбання з моменту передачі їм спірного майна продавцем та державної реєстрації цього договору і права власності спірне майно. 21.05.2012 року між вказаними сторонами укладено договір про внесення змін до вказаного договору купівлі-продажу, відповідно до змісту якого пункт 1.1 розділу 1 «Предмет договору» вказаного договору купівлі-продажу викладено в наступній редакції: «Продавець зобов`язується передати у власність покупцям нерухоме майно - 31/100 (тридцять одну соту) частини вказаних нежитлових будівель, а покупці зобов`язуються прийняти вказане майно в рівних частинах кожен та сплатити за нього ціну (кошти) в розмірі та на умовах, визначених цим договором. Покупці за цим договором набувають у власність 31/100 (тридцять одну соту) частину нежитлових будівель у рівних частинах кожен». Однак, на виконання умов згаданого договору купівлі-продажу зазначені відповідачі оплатили: 27.12.2014 р., 23.02.2017 р. та 18.12.2019 р. по 750 грн. Таким чином, вказаними відповідачами проведено оплату на загальну суму 2 250 грн. Отже, покупці за договором купівлі-продажу не виконали умови цього договору, не провели повного розрахунку у встановлені строки та не вчинили цього навіть до дня формування позову (04.07.2025 року). Сторона позивача також зазначає, що на день укладення вказаного договору купівлі-продажу вартість спірного майна становила 78 000 грн. Однак, на день формування позову (04.07.2025 року) вартість цього майна становить 430 000 грн. Таким чином, вартість спірного майна збільшилася у 5 5 разів, що є істотним порушенням договору, адже позивач значною мірою позбавлений коштів, на які він розраховував при укладенні вказаного договору та договору про внесення змін до першого договору. Тому сторона позивача вважає, що є достатні підстави для розірвання даних договорів. Крім того, оскільки позивачем не надавалася заява про повний розрахунок, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально, а також позивач не здійснював передачу спірного майна згідно з двостороннім актом прийому-передачі, який підписується продавцем та покупцями ( як це визначено умовами вказаного договору купівлі-продажу), то відповідачі не мали правових підстав для проведення державної реєстрації за ними права власності на спірне майно. Однак, Обласне комунальне підприємство «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» повідомило представнику позивача, адвокату Чеху Миколі Володимировичу про те, що 23.05.2012 року проведено державну реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачами на підставі вказаного договору купівлі-продажу. Однак, акт прийому-передачі спірного майна за даним договором та нотаріально посвідчена заява від продавця (позивача) про проведення остаточного розрахунку за цим договором в архівних матеріалах реєстраційної справи в зазначеному КНП відсутні. Тому сторона позивача вважає, що відповідачі в незаконний спосіб зареєстрували за собою права власності на спірне майно. Сторона позивача також вказує, що 30.05.2025 року їй стало відомо про те, що станом на вказану дату спірне майно належить ТОВ «Коломийка» на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 04.12.2019 року. Кінцевими бенефіціарними власниками згаданого ТОВ є [PERSON] та (з 07.08.2024 року) [PERSON] , яка є сестрою [PERSON] . Тому ці власники достеменно знали про наявність перешкод до вчинення правочину щодо передачі спірного майна, у тому числі й те, що дані відчужувачі не мали права відчужувати це майно, оскільки не являлися його законними власниками. На підставі наведеного сторона позивача просить розірвати вищевказані договір купівлі-продажу від 20.01.2012 року та договір про внесення змін до даного договору купівлі-продажу від 21.05.2012 року; витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ «Коломийка» на користь позивача спірне майно; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати, понесені на сплату судового збору. В судове засідання представники позивача не з`явилися, 17.11.2025 року представник позивача Паньків Андрій Іванович подав заяву, в якій просить розглянути справу без їх участі, вказавши, що підтримує позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення заочного рішення (том. 2, а. с. 87, 88). Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причин своїх неявок вони суду не повідомили, не звернулися із заявою про розгляд справи в їх відсутності та не подали відзив на позов. 09.09.2025 року представник відповідача [PERSON] , адвокат Федасюк Анна Анатоліївна подала через підсистему «Електронний Суд» заяву, в якій просила надати їй можливість ознайомитись з матеріалами даної цивільної справи в зазначеній підсистемі (том. 2 а. с. 17). Однак, станом на 19.12.2025 року представник вказаного відповідача не подала жодних заяв чи клопотань, а також не подала відзив на позовну заяву. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача вказав, що не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін (їх представників) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.1 ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що згідно з даними договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталією Василівною та зареєстрованого в реєстрі за № 71, укладеного 20.01.2012 року між позивачем як продавцем та відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як покупцями (том. 1 а. с. 13, 14). Сторони цього договору домовилися про: -купівлю-продаж нерухомого майна: 31/100 (тридцять однієї сотої) частини нежитлових будівель, до якої входять майстерні будівлі № [NUMBER] (літера «А»): приміщення складів № 7, площею 137, 8 кв. м., та № 8, площею 60 кв. м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (п. 1.1 договору); -передача покупцям спірного майна здійснюється продавцем в день проведення остаточного розрахунку за цим договором купівлі-продажу. Передача спірного майна продавцем і прийняття об`єкта покупцями посвідчуються двостороннім актом прийому-передачі, який підписується продавцем та покупцями (пункти 3.1. та 3.2. договору); -договору купівлі-продажу визначено, що продаж спірного майна за домовленістю сторін вчиняється за 78 000 грн. Ці кошти покупці зобов`язуються сплатити продавцю у повному обсязі до 01.02.2012 року. Факт проведення остаточного розрахунку за цим договором підтверджується заявою позивача про повний розрахунок, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально (п. 2.1 договору); -право власності на спірне майно виникає у покупців після повного розрахунку за його придбання згідно з п. 2.1. цього договору, з моменту передачі їм спірного майна продавцем та державної реєстрації цього договору і права власності (п. 3.3 договору). Відповідно до договору про внесення змін та доповнень до вказаного договору купівлі-продажу, укладеного 21.05.2012 року, посвідченого вказаним приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 467, укладеного між позивачем як продавцем та згаданими відповідачами як покупцями, пункт 1.1 розділу 1 «Предмет договору» вказаного договору купівлі-продажу викладено в наступній редакції: «продавець зобов`язується передати у власність покупцям нерухоме майно - 31/100 (тридцять одну соту) частини вказаних нежитлових будівель, а покупці зобов`язуються прийняти вказане майно в рівних частинах кожен та сплатити за нього ціну (кошти) в розмірі та на умовах, визначених цим договором. Покупці за цим договором набувають у власність 31/100 (тридцять одну соту) частину нежитлових будівель у рівних частинах кожен» (а. с. 15). Згідно з даними прибуткових касових ордерів № 1, 3 та 4 від 27.12.2014 року, № 1, 2 та 3 від 23.02.2017 року та № 1 від 18.12.2019 року: -27.12.2014 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] сплатили позивачу по 250 грн. кожен на виконання згаданого договору купівлі-продажу (а. с. 16-18); -23.02.2017 року ці відповідачі сплатили позивачу по 250 грн. кожен на виконання вказаного договору купівлі-продажу (а. с. 19-21); -18.12.2019 року відповідач [PERSON] сплатив позивачу 750 грн. на виконання зазначеного договору купівлі-продажу (а. с. 22). У відповідності до даних виписки з особового рахунку позивача в період з 01.01.2012 року по 13.06.2025 року інших платежів вказаними відповідачами на виконання умов договору купівлі-продажу не здійснено (а. с. 23-27). Крім того, відповідно до даних доповідної записки про стан заборгованості по вказаному договору купівлі-продажу, складеної 03.02.2015 року директором ТОВ «Прикарпат-Дон», факт проведення остаточного розрахунку за вказаним договором купівлі-продажу відповідно до умов договору не посвідчувався (а. с. 28). Згідно зі змістом ст. 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (частина перша статті 530 цього Кодексу). За змістом ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно змістом ст. ст. 526, 530, ч.1 ст. 612 цього Кодексу зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк (термін) відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання відповідно до статті 610 цього Кодексу є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання в наслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Крім того, вимогами ч. 2 ст. 651 цього Кодексу договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013 року, винесеній у справі № 6-75цс13, зазначив, що оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною правовою нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у виді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 09.12.2020 року, винесеній у справі № 199/3846/19, вказав, що істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Отже, відповідачі як покупці істотно порушили умови договору купівлі-продажу, і така поведінка тягне за собою неможливість досягнення мети договору для позивача, тобто отримання грошових коштів за спірне майно, що завдає позивачу шкоди. Суд вважає, що укладаючи договір купівлі-продажу, позивач мав легітимні очікування щодо того, що такий договір буде належно виконуватись вищевказаними відповідачами. Однак, відповідачі не надали суду доказів належного виконання ними умов договору купівлі-продажу чи доказів існування обставин, які об`єктивно перешкоджали в період тривалістю понад 13 років виконати умови цього договору. Тому вказаний договір купівлі-продажу слід розірвати. Оскільки договір від 21.05.2012 року про внесення змін та доповнень до вказаного договору купівлі-продажу безпосередньо пов`язаний з останнім, оскільки за своїм змістом лише вносить зміни та доповнення до згаданого договору купівлі-продажу, вимога про його розірвання також є обґрунтованою. Судом також встановлено, що згідно з даними Витягів про державну реєстрацію № 34231143, № 34231988 та № № 34232730, сформованих ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», вказаного дня на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу за кожним з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право приватної спільної часткової власності на спірне майно в рівних частках (а. с. 38-40). Відповідно до даних відповіді № 70А, сформованої ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 09.05.2025 року, у вказаному підприємстві відсутні акт прийому-передачі та нотаріально посвідчена заява позивача як продавця про проведення остаточного розрахунку за вказаним договором купівлі-продажу, а в архівних матеріалах реєстраційної справи згадані документи відсутні (а. с. 42). Згідно з даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 429373112, сформованої 30.05.2025 року, станом на вказану дату за відповідачем ТОВ «Коломийка» зареєстровано право спільної часткової власності на 51/100 (п`ятдесят одну соту) частину спірного майна, а саме: майстерня «А», загальною площею 578 кв. м., та склад «Б», загальною площею 61, 3 кв. м. Вказану реєстраційну дію проведено на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 2640-2641, виданого 04.12.2019 року ТОВ «Ханга» та відповідачем ТОВ «Коломийка» (а. с. 43). У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року, винесеній у справі № 925/1265/16. Одним зі способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 11.09.2018 року, винесеній у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року, винесеній у справі № 569/17272/15-ц, та від 22.10.2019 року, винесеній у справі № 923/876/16, неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року, винесеній у справі № 359/3373/16-ц, зазначено, що власник з дотриманням норм статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року, винесеній у справі № 488/5027/14-ц, зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Водночас вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статтіпередбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) Вказана позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 року, винесеній у справі № 925/1351/19. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року, винесеній у справі № 914/3227/16, зроблено висновок, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі реєстрація права власності та інших речових прав проводиться судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності законного власника. Отже, оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] допустили істотні порушення умов договору купівлі-продажу та не мали права ініціювати реєстрацію права власності на спірне майно за ними до моменту повного і належного виконання умов зазначеного договору купівлі-продажу, подальше відчуження спірного майна свідчить про вибуття спірного майна з володіння позивача не з волі останнього. Таким чином спірне майно підлягає витребуванню з володіння відповідача ТОВ «Коломийка» на користь позивача. Тому позовні вимоги слід задовольнити. Судом встановлено, що стороною позивача за звернення з даною позовною заявою сплачено судовий збір в розмірі 6 056 грн., що стверджується квитанцією до платіжної інструкції від 03.07.2025 року № 73501163 (том. 1, а. с. 12). Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову з відповідачів на користь позивача слід стягнути по 1/4 (одній четвертій) частці вказаних судових витрат на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного, ст. ст. 15, 16, 330, 387, 388, 400, 526, 530, 611, 612 627, 651 ЦК України, п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та,

Outcome: approved