Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Усенко Аліна Олександрівна, звернулася до суду із зазначенимё позовом до [PERSON] , Магдалинівської селищної ради. В обґрунтування позову посилається на те, що позивачка є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорта, будинок має прибудинкову територію, яка складається з сіней, гаражу, погребу (льоху), сараю, вбиральні та інших споруд. Згідно з довідкою №4, виданою Магдалинівським маслозаводом Дніпропетровського колективного акціонерного підприємства молочний комбінат «Придніпровський», робітниками маслозаводу був побудований будинок по [ADDRESS] на чотири господарі у 1961 році, який має прибудови: один сарай на чотирьох, два погреби на чотирьох, мешканці будинку мають однакове право користування господарськими будівлями в рівних частинах. Магдалинівською селищною радою Магдалинівського району Дніпропетровської області було винесено рішення №76/1 від 07.06.2005 про надання дозволу на будівництво господарської будівлі [PERSON] розміром 3,5х5,0 м в дворі будинку [ADDRESS] . У 2024 році позивачка дізналася, що її сусідка, [PERSON] , є власником земельної ділянки з кадастровим номером 1222355100:03:001:0640 за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0259 га від 19,11.2009 року з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Зазначений державний акт було видано на підставі рішення Виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради народних депутатів №500/4 від 10.12.1993 по передачу земельних ділянок у приватну власність і користування. Вважає, що приватизація вказаної земельної ділянки є незаконною та порушує майнові права позивача та інших власників будинку. Наразі позивач позбавлена можливості вільно користуватися господарськими спорудами, які розташовані на прибудинковій території, оскільки на думку відповідача [PERSON] , ці споруди розташовані на належній їй земельній ділянці, остання не допускає до вказаних приміщень, чим порушує право власності/користування позивача. Зазначає, що виконавчий комітет Магдалинівської селищної ради оскаржуваним рішенням протиправно передав у власність відповідачу [PERSON] земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0259 га під окремою квартирою в чотириквартирному житловому будинку, хоча така передача Земельним кодексом не передбачена. Посилається на те, що ст.42 Земельного кодексу України ( в редакції станом на день видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку, відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються співвласниками. Так як на момент оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку від 19.11.2009 серії ЯИ №027553 житловий будинок за адресою [ADDRESS] перебував у спільній власності власників квартир у цьому будинку, то і земельна ділянка повинна була передаватися у спільну власність всіх співвласників будинку, для обслуговування якого вона передавалася. Враховуючи наведене, рішення Виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради від 10.11.1993 №500/4 про передачу земельної ділянки площею 0,0259 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд повинно бути скасоване в судовому порядку, а державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 19.11.2009 серії ЯИ №027553, виданий відділом Держкомзему у Магдалинівському районі на земельну ділянку площею 0,0259 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України підлягає визнанню недійсним. На підставі наведених обставин позивач просить суд: 1. Визнати недійсним та скасувати рішення Виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради №500/4 від 10.12.1993 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» щодо передачі безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд площею 0,0259 га [PERSON] за адресою [ADDRESS] . 2. Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №027553, виданий 19.11.2009 року [PERSON] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0259 га, кадастровий номер 1222355100:03:001:06540. 3. Скасувати державну реєстрацію про право власності [PERSON] на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3004010912223) площею 0,0259 га, кадастровий номер 12222355100:03:001:06540, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану на території Магдалинівської селищної ради Магдалинівського району Дніпропетровської області. 26 березня 2025 року представник відповідача [PERSON] , адвокат Салтисюк Ю.В., подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції представник відповідача зазначає, що як з моменту набуття відповідачем права власності на квартиру [ADDRESS] , так і до теперішнього часу сам багатоквартирний будинок не мав окремо визначеного управителя та управління даним житловим фондом здійснювалося виконавчим органом місцевого самоврядування, яким станом на 1993 рік являвся виконавчий комітет Магдалинівської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області. В силу вимог ст.ст.4,9 Земельного кодексу України, в редакції від 18 грудня 1990 року, розпорядником земельних ділянок в смт.Магдалинівка Дніпропетровської області являлась Магдалинівська селищна рада народних депутатів Дніпропетровської області. В 1993 році співвласниками квартир в багатоквартирному будинку [ADDRESS] , а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було ініційовано погоджене між собою письмове звернення до виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області про розподіл земельної ділянки і встановлення межі в межах прибудинкової території за адресою [ADDRESS] . Відповідачка наголошує, що звернення до виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради про поділ земельних ділянок було ініційовано спільно співвласниками будинку за адресою [ADDRESS] , в тому числі позивачкою та відповідно предметом поділу була виключно прибудинкова територія, в яку не входила сама будівля будинку. На підставі погодженого звернення співвласників будинку за адресою [ADDRESS] , 08 жовтня 1993 року виконавчим комітетом Магдалинівської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області було винесено Рішення №454 «Про встановлення межі присадибного землекористування між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] », яким розподілено земельну присадибну ділянку по [ADDRESS] загальною площею 1110 м2 між громадянами, що проживають у цьому приватизованому 4-х квартирному будинку на рівновеликі площі - по 277,50м2. Рішення підписано головою селищної ради Колісник О.О. Таким чином, ще починаючи з 08.10.1993 року співвласники багатоквартирного житлового будинку за адресою [ADDRESS] , в тому числі позивачка, за власним волевиявленням визначили поділ та місце розташування земельних ділянок по відношенні до кожного окремо взятого власника квартир. Враховуючи той факт, що кожна з квартир в будинку за адресою [ADDRESS] має окремий, ізольований від інших, вхід та всі входи розташовані з різних сторін будівлі, розташування земельних ділянок було погоджене саме з відповідним наближенням до входу кожної окремо взятої квартири. На підставі добровільно погодженого волевиявлення кожного із співвласників квартир в будинку, яке фактично було закріплено рішенням виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області №454 від 08.10.1993, відповідач [PERSON] в подальшому звернулася з заявою до виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради, якою прохала передати у її власність земельну ділянку площею 0,0259 га, що розташована поблизу входу від її квартири [ADDRESS] житлової будівлі безоплатно, в порядку дії Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 №15-92. 10 грудня 1993 року за результатами розгляду заяви [PERSON] про безоплатну передачу у її власність земельної ділянки, виконавчим комітетом Магдалинівської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області прийнято рішення №500/4 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки. На підставі зазначеного рішення відповідачка звернулася до відділу Держкомзему у Магдалинівському районі Дніпропетровської області з заявою про оформлення та видачу державного акту на право власності на земельну ділянку, що відповідно стало підставою для розробки технічної документації із землеустрою. За результатами розроблення технічної документації із землеустрою земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 1222355100:03:001:0640 та 19.11.2009 року проведена державна реєстрація земельної ділянки Магдалинівським районним відділом ДРФДП Центр ДЗК. 12 листопада 2009 року Магдалинівською селищною радою та відділом Держкомзему у Магдалинівському районі на користь [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Відповідач просить суд врахувати, що фактично передання земельної ділянки кадастровий номер 1222355100:03:001:0640 у її власність відбулося в першу чергу на підставі погодженого волевиявлення співвласників багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в тому числі позивачки [PERSON] , які ще станом на 1993 рік спільно погодили місце розташування земельних ділянок поблизу кожного, окремо взятого ізольованого входу в квартиру, кожного із власників квартир та вказане волевиявлення було зафіксоване рішенням №454 виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради від 08.10.1993 року. Тому відповідач вважає безпідставними посилання позивачки у позовній заяві на той факт, що приватизація земельної ділянки є незаконною та порушує майнові права позивача та інших власників квартир. Позиція позивачки про порушення її прав передачею у власність відповідачці земельної ділянки з кадастровим номером 1222355100:03:001:0640 суперечить її попередній поведінці з цього приводу, так як ще станом на жовтень 1993 року [PERSON] в числі інших співвласників багатоквартирного будинку ініціювала поділ земельних ділянок прибудинкової території та погодила такий поділ і передачу у власність кожному, окремо взятому власнику квартири, з тим місцем розташування, який в подальшому і було дотримано відповідачкою. Вважає, що поведінка позивачки, за якою вона попередньо погодила певний порядок дій співвласників житлового будинку, яким вона також являється, а в подальшому, в силу бажання змінити своє матеріальне становище намагається змінити свою правову позицію, є недобросовісною. Відповідач вважає, що передача на її користь земельної ділянки з кадастровим номером 122355100603:001:0640 відбулася у повній відповідності з вимогами чинного законодавства, а також у повній відповідності з волевиявленням самої позивачки, яка в подальшому безпідставно змінила свою правову позицію. 22.05.2025 представником позивача подані додаткові пояснення у справі, відповідно до яких представник позивача зазначає, що станом на 1993 рік діючи законодавством не було прямої норма права, яка надавала дозвіл на приватизацію земельних ділянок під багатоквартирними будинками фізичним особам, а в рішенні Магдалинівської селищної ради земельну ділянку було вирішено передати у власність фізичним особам. З аналізу положень законодавства слідує, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди, прибудинкові території можуть мати такий правовий режим: або надаватися в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками; або передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників. Ухвалою суду від 31.12.024 відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 21.04.2025 задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Самарівської районної державної адміністрації: належним чином завірену копію акту комісії Магдалинівської селищної Ради народних депутатів Дніпропетровської області від 25.10.1993 року про розподіл присадибної земельної ділянки і встановлення межі по [ADDRESS] (вказаний акт являється додатком до рішення виконкому від 08 жовтня 1993 року № 454); належним чином завірену копію рішення виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради народних депутатів Дніпропетровська область № 500/4 від 10 грудня 1993 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та користування»; належним чином завірену копію рішення виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області № 500/1, № 500/2, № 500/3 від 10 грудня 1993 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] ; належним чином завірену копію заяв співмешканців будинку [ADDRESS] на отримання у приватну власність земельної ділянки, в тому числі заяву [PERSON] від 20.05.1993 року та належним чином завірені копії інших документів, що стосувались передачі у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] та стали підставою для прийняття Рішення Виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 08.10.1993 року № 454 «Про встановлення межі присадибного землекористування між гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ». Ухвалою від 16.06.2025 підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник позивача також суду пояснила, що [PERSON] є власницею квартири у будинку за адресою [ADDRESS] , який є багатоквартирним будинком, та прибудинкової території. При зверненні позивачки до техніка щодо розробки технічної документації на земельну ділянку з`ясувалося, що розробити технічну документацію та приватизувати земельну ділянку неможливо, оскільки під приміщенням, яке належить позивачці, знаходиться інша приватизована земельна ділянка, яка належить відповідачці [PERSON] . При перевірці даного питання з`ясувалося, що рішенням Магдалинівської селищної ради від 1993 року відповідачці [PERSON] було передано вказану земельну ділянку, а у 2009 році видано державний акт. Однак відповідно до діючого на 1993 рік законодавства заборонялося виділення земельних ділянок під багатоквартирним будинком фізичним особам, а тому рішення про передачу у власність відповідача земельної ділянки є незаконним. Земельна ділянка, яка перебуває у власності відповідачки, накладається частково на квартиру позивачки, накладається на прохід та колодязь позивачки, що порушує її право користування цим майном. Позивач [PERSON] також суду пояснила, що у 2023 році вона звернулася до землевпорядної організації для розроблення технічної документації для приватизації земельної ділянки та дізналася, що відповідачка приватизувала земельну ділянку під її квартирою та каналізаційним колодязем, що порушує її права. Вважає, що державний акт зроблений незаконно. Також пояснила, що у цьому будинку вона проживає з 1973 року, а в квартирі [ADDRESS] з 1975 року. В 1992 році вона викупила свою квартиру. Будинок побудований на чотири квартири та має чотири окремі входи до кожної квартири. Вона особисто з заявою про поділ земельної ділянки біля будинку не зверталася, нічого про це не знає. Пам`ятає, що усі мешканці разом зібралися та вирішили кожен собі зробити паркан, ніхто ні у кого дозволу не питав. Вона поставила паркан навпроти своїх вікон. Спорів ніяких між ними не було . Інші співвласники собі також огородили територію, претензій до них у неї не було. Огорожі з`явилися до 1991 року, коли точно, не пам`ятає. За весь цей час вона не зверталася до сільської ради з претензіями щодо порядку користування земельною ділянкою. Тільки після того, як звернулася за складанням технічної документації, дізналася, що земельна ділянка [PERSON] накладається на об`єкти її нерухомості. Про наявність рішення Магдалинівської селищної ради від 1993 року вона не знала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та суду пояснила, що у 1993 році вона з доньками приватизувала квартиру (вона має частину). Власники трьох квартир поогороджували свої території, а у неї до теперішнього часу немає паркану. Логвиненко перша побудувала паркан, потім побудувала гараж, сарай, курники, перекрила їй вхід до двору. Логвиненки вільно ходять у її дворі, під її вікнами. Вже каналізацію риють у її дворі, воду провели на її території. Ніяких перешкод [PERSON] ніхто не робив, жодних претензій до неї до теперішнього часу у позивачки не було. Про поділ земельних ділянок у 1993 році позивачка знала, оскільки вони всі це обговорювали, це питання вирішувалося на заводському комітеті. Усім займалася [PERSON] , яка була також мешканцем будинку та головою профспілки. Про це рішення позивачці було достовірно відомо. Представник відповідача, адвокат Салтисюк Ю.В., в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Додатково суду пояснив, що позов заявлений позивачкою для того, щоб у подальшому мати можливість реалізувати факти самовільної побудови нерухомого майна, а також самовільний дій у виді проведення каналізації. Поділ земельних ділянок на прибудинковій території був узгоджений з кожним із співвласників багатоквартирного будинку, у тому числі і з позивачкою. Про обставини щодо поділу земельних ділянок позивачці було відомо. Крім того, у позивачці був обов`язок контролювати свої права. Також зазначив, що позивачкою пропущений встановлений законом строк звернення до суду, а тому просить суд застосувати відповідні наслідки, про що зробив відповідну заяву у судовому засіданні. Представник Магдалинівської селищної ради у судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій прохав розглянути справу у його відсутність, рішення прийняти відповідно до вимог закону (т.1 а.с.58). Вислухав пояснення сторін та їх представників, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст.ст.12 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. За змістом ст.ст.77,78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, так і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 55,4 кв.м., у тому числі житловою площею 37,5 кв.м. Зазначену квартиру [PERSON] придбала у Магдалинівського маслозаводу відповідно до договору від 14.01.1992 (т.1 а.с.11-13). Як вбачається з довідки Магдалинівського маслозаводу ДКПАП молочний комбінат «Придніпровський» від 03.04.1995 №4, виданої [PERSON] , працівниками маслозаводу побудований будинок в 1961 році по [ADDRESS] на чотири господаря, маються господарські прибудови: один сарай на 4-х, два льоха на 4-х, мешканці будинку мають однакове право користування господарськими прибудовами в рівних частках (т.1 а.с.14). Відповідно до договору дарування квартири від 17.02.2016 [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.15-17). Відповідно до договору дарування квартири, [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) подарувала [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.18-19). 20.08.2020 за позивачкою [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.08.2025 №221830936 (т.1 а.с.10). Відповідачу [PERSON] на праві спільної власності належить 1/4 частина квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 21.06.1993 року (а.с.110). Відповідно до інформаційної довідки КП «Самарівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» ДОР від 06.03.2025 №0/155/02-25, за адресою [ADDRESS] в КП «Новомосковське МБТІ» ДОР» відкрита інвентаризаційна справа, на основні замовлення від Магдалинівського маслозаводу Дніпропетровської області від 28.04.1983 про виготовлення інвентаризаційної справи на 4-х квартирний будинок згідно рішення виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради Дніпропетровської області за №151/5 від 28.11.1991 «Про введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] » (т.1 а.с.90). Відповідно до рішення виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області №151/5 від 28.11.1991, затверджено акт введення в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS] , к.в.1,3 (т.2 а.с.92). З копії технічного паспорту на будинок по [ADDRESS] , виготовленого 12.11.1991, вбачається, що будинок має окремі входи по кількості квартир та прибудинкову територію з будівлями та спорудами. У технічному паспорті зазначені приналежні позивачу будівлі: сарай - літ «З», сарай літ «Ж», погріб літ «Л», замощення №5, калитка №1, забор №2, забор №3 (т.1 а.с.20-23). Відповідно до рішення Магдалинівської селищної ради Магдалинівського району Дніпропетровської області від 07.06.2005 №76/1 надано дозвіл [PERSON] на будівництво господарської будівлі розміром 3,5х5,0 м в дворі будинку [ADDRESS] , відділу архітектури оформити необхідну технічну документацію (т.1 а.с.24). Листом Самарівської районної військової адміністрації Дніпропетровської області від 12.05.2025 на виконання ухвали суду від 21.04.2025 про витребування доказів, до суду надані належним чином архівні документи, зокрема: рішення виконавчого комітету Магдалинівської селищної Ради народних депутатів Магдалинівського району від 10.12.1993 №500/4 «Про передачу земельних ділянок у власність та користування» стосовно [PERSON] та заяви до цього рішення [PERSON] та [PERSON] ; рішення виконавчого комітету Магдалинівської селищної Ради народних депутатів Магдалинівського району від 08.10.1993 №454 «Про встановлення межі присадибного користування між гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ». Також повідомлено, що додаток у вигляді акту комісії Магдалинівської Ради народних депутатів від 25.10.1993 про розподіл присадибної земельної ділянки і встановлення межі по [ADDRESS] під рішенням виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради від 08.10.1993 №454 відсутній. Заяву [PERSON] від 20.05.1993 щодо отримання чи передачі земельної ділянки у власність по [ADDRESS] не знайдено (т.1 а.с.186-187). Відповідно до рішення виконавчого комітету Магдалинівської селищної Ради народних депутатів Дніпропетровської області №454 від 08.10.1993 «Про встановлення межі присадибного землекористування між гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] », розглянувши заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та акт комісії селищної ради народних депутатів від 25.10.1993 року про розподіл присадибної земельної ділянки та встановленні межі по [ADDRESS] , виконком селищної ради народних депутатів вирішив: розподілити земельну присадибну ділянку по [ADDRESS] загальною площею 1110 м2 між громадянами, що проживають у цьому приватизованому 4-х квартирному будинку ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) на рівновеликі площі, по 277,4 м2 кожному. Землевпорядку [PERSON] встановити в натурі межі між присадибним землекористуванням вищевказаних громадян шляхом установлення межевих знаків (кілочків) (т.1 а.с.111, 186). 11 листопада 1993 року [PERSON] звернулася до виконкому Магдалиівської селищної ради із заявою про приватизацію земельної ділянки площею 277,5 м2, розташованої у [ADDRESS] (т.1 а.с.194). Рішенням виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 10 грудня 1993 року №500/4, згідно Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 та заяви [PERSON] , селищна рада передала [PERSON] безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд площею 0,0259 га, за адресою [ADDRESS] . Відповідно до заяви [PERSON] від 09.11.1993, остання не заперечує щодо приватизації землі [PERSON] (т.1 а.с.112, 192-193). 24.10.2009 року на замовлення [PERSON] ДРФО ДП ДЗК була виготовлена технічна документація та присвоєний кадастровий номер земельної ділянки №1222355100:03:001:0640, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.03.2025 (а.с.113-118). На підставі рішення виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради №500/4 від 10.12.1993 №500/4, [PERSON] видано державний акт серії ЯИ №027553 від 19.11.2009 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер №1222355100:03:001:0640, площею 0,0259 га, яка розташована по [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (т.1 а.с.119). На підставі державного акту серії ЯИ №027553 від 19.11.2009, за відповідачкою [PERSON] 09.09.2024 зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий №1222355100:03:001:0640, площею 0,0259 га в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 12.09.2024 №394584853 (т.1 а.с.120). Згідно кадастрового плану земельної ділянки №1222355100:03:001:0640, який міститься у витязі з державного земельного кадастру та державному акті на право власності на земельну ділянку, зазначено опис меж земельної ділянки: від А до Б - землі гр. [PERSON] , від Б до А - землі Магдалинівської с/ради. Як вбачається з листа Дніпропетровської філії ДП «Центр державного земельного кадастру» від 13.05.2025 №4-3/78, на підставі укладеного договору між Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» та [PERSON] від 02.08.2023 №2304140100309 на початку вересня 2023 року спеціалістом філії здійснено виконання топографо-геодезичних робіт за адресою: [ADDRESS] та виявлено, що на фактичну земельну ділянку замовника [PERSON] є накладення вже раніше сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 1222355100:03:001:0640 ( [ADDRESS] ). Також було встановлено, що деякі об`єкти нерухомого майна (погріб, сарай тощо) [PERSON] знаходяться на іншій фактичній ділянці, а більша частина території домоволодіння є спільною земельною ділянкою. На підставі наведеного, подальше проведення робіт з підготовки документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до укладеного договору буде виконано після вирішення питання щодо накладення земельних ділянок, про що в усній формі було повідомлено замовника. Також до листа додано схему, на якій відображено накладення земельних ділянок (т.2 а.с.5-6). В судовому засіданні за клопотанням сторони відповідача було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] суду показала, що відповідачка [PERSON] її мати, а позивачка сусідка. Вона (свідок)мешкає за адресою [ADDRESS] з 1992 року. В 1992 році їй було не повних 25 років. На той час в будинку крім них також мешкали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В будинку 4 окремих квартири, які мають 4 окремі входи. Знає про те, що було рішення про поділ земельних ділянок, була комісія, все міряла, всі мешканці все знали. Процесом поділу земельних ділянок керувала [PERSON] . Усі подавали заяви, щоб розділити двір на 4 частини, щоб у кожного був свій окремий вхід. Ходила комісія, все обміряли. В комісії була представник селищної ради, міряли та підписували усі. За результатом роботи комісії було рішення, яке видавалося кожному власнику квартири. Це було у 1992-1993 роках. [PERSON] заперечень з приводу поділу не виказувала, погоджувалась. Все усіх влаштовувало. Після цього рішення всі поставили паркани. [PERSON] поставила паркан одна із перших. У 2008 році вони викликали землевпорядну організацію, які міряли межі їх земельної ділянки. Тоді була постанова про безкоштовну приватизацію земельних ділянок і вони вирішили її приватизувати. Приїжджали представники землевпорядної організації, вимірювали межі. [PERSON] бачила, що здійснювалися заміри. Питала її про те, скільки коштує приватизація, цікавилася. Вона їй відповіла, що це безкоштовно. До моменту звернення з позовом, [PERSON] ніяких претензій з цього приводу не висловлювала. Її мати, [PERSON] з 1994 року в цій квартирі не мешкає, перейшла до своїх батьків, яким на той час потрібна була допомога. У квартирі мешкає вона з чоловіком. Про те, що є накладення земельної ділянки вона не знала, дізналася тільки зараз. Про те, що неправильно нанесені координати, їй ніхто не повідомляв. Вона як користувач земельної ділянки, не заперечує проти виправлення координат. Свідок [PERSON] суду показала, що є донькою відповідачки [PERSON] . У 1993 році вона разом з сестрою проживала в будинку, але тих подій не пам`ятає, їй було 15 років. В будинку 4 квартири: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У 2009 році вона жила окремо, працювала в земельному відділі Магдалинівської селищної ради на посаді бухгалтера. Тоді була безкоштовна приватизація і всі почали займатися документами на приватизацію. У них був дозвіл на приватизацію і вони зробили державний акт. Документи вона подавала в Держгеокадастр. Виходили геодезісти, робили заміри, встановлювали межи, складалася документація (проект) земельної ділянки. Коли робили заміри, вона не була присутня. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або його оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина друга статті 21 ЦК України). Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (частина друга, пункт «г» частини третьої статті 152 ЗК України). У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п.п.34 п.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 вказаного Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки,яка перебуває у його користуванні, подає заяву, зокрема, до відповідної міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідно до ч.2 ст.118 ЗК України рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Частиною 6 ст.118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідно до частини 7 вказаної статті відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Статтею 126 ЗК України визначено перелік документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Зокрема, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України, а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Відповідно до ст. 22 Земельного Кодексу України 1990 року (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року ( в редакції, що діяла на час спірних правовідносин). Разом з тим, дію вказаної статті було зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року №15-92. Пунктом 3 Декрету було встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, пунктом 3 Декрету було визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Відповідно до п.7 Перехідних положень ЗК України (в редакції 2001 року) громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач та відповідач є власниками приватизованих квартир у чотирьохквартирному будинку за адресою [ADDRESS] , який введений в експлуатацію рішенням виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області №151/5 від 28.11.1991. Рішенням виконавчого комітету Магдалинівської селищної Ради народних депутатів Дніпропетровської області №454 від 08.10.1993, виконком селищної ради народних депутатів розподілив земельну присадибну ділянку по [ADDRESS] загальною площею 1110 м2 між громадянами, що проживають у цьому приватизованому 4-х квартирному будинку ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) на рівновеликі площі, по 277,4 м2 кожному. 11 листопада 1993 року [PERSON] звернулася до виконкому Магдалиівської селищної ради із заявою про приватизацію земельної ділянки площею 277,5 м2, розташованої у [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 10 грудня 1993 року №500/4, згідно Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 та заяви [PERSON] , селищна рада передала [PERSON] безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд площею 0,0259 га, за адресою [ADDRESS] . На підставі рішення виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради №500/4 від 10.12.1993, [PERSON] видано державний акт серії ЯИ №027553 від 19.11.2009 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер №1222355100:03:001:0640, площею 0,0259 га, яка розташована по [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, в тому числі земельно-кадастрові документи, що підтверджують право [PERSON] на спірну земельну ділянку по [ADDRESS] до моменту її приватизації. Відповідно до ст.42 ЗК України 1990 року, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної (часткової або сумісної власності), використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Відповідно до ч.2 та ч.5 частини другої ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Користування закріпленою за приватизованим будинком прибудинковою територією здійснюється в порядку і на умовах, передбачених Земельним кодексом України. Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що прибудинкова територія територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, затвердженого наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України, Держжитлокомунгоспу України та Фонду державного майна України від 05 квітня 1996 року N 31/30/53/396, прибудинкова територія це встановлена за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельна ділянка багатоквартирної несадибної житлової забудови, яка необхідна для розміщення та обслуговування житлового будинку (будинків) і пов`язаних з ним господарських та технічних будівель і споруд. Прибудинкова територія встановлюється для будинку (будинків) і не може виділятися для частини будинку (блоку, поверху, секцій квартир тощо). При переході права власності на житловий будинок (його приміщення) або на частину будинку разом з цим об`єктом переходить і право спільної власності (користування) земельною ділянкою у відповідності з чинним законодавством. Частка власності (користування) земельної ділянки кожного власника квартири (квартир) чи нежитлового приміщення у спільній частковій власності визначається відношенням загальної площі квартири (квартир) чи нежитлових приміщень, що перебувають у його власності, до спільної площі всіх квартир і нежитлових приміщень будинку. Виділення частки земельної ділянки власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та їх окреме відчуження не допускається (підпункти 4.3., 4.4. пункту 4 Положення). Правовий режим спірної земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема Земельним кодексом України (далі ЗК України). Частинами першоютретьою статті 42 ЗК України (в редакції, що діяла на момент видачі державного акту на право власності на спірну земельну ділянку) передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території визначається співвласниками. З аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм статті 42 ЗК України вбачається, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить до житлового комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Тобто стаття 42 ЗК України не передбачає можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини (постанова Верховного Суду від 18 березня 2019 року в справі № 263/68/17, від 08 квітня 2019 року у справі №368/513/16-ц та від 25 травня 2022 року в справі № 344/12943/15). Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 22 січня 2020 року у справі № 461/4181/18 зазначив, що спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. У постанові Верховного Суду від 05 листопада 2020 року в справі № 766/8919/18 зазначено, що сам собою факт, що земельну ділянку не передано у власність чи в користування співвласникам багатоквартирного будинку у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не змінює правового статусу цієї земельної ділянки як прибудинкової території та не дає право використовувати її без згоди співвласників будинку. Як зазначено вище, будинок за адресою [ADDRESS] , є багатоквартирним будинком. З пояснень сторін та матеріалів справи судом встановлено, що об`єднання співвласників квартир у будинку не створювалося, управління будинком жодною установою після приватизації квартир у ньому не здійснюється. З технічного паспорту на житловий будинок вбачається, що на земельній ділянці розташовані господарські приміщення загального користування. Таким чином, земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише зі згоди всіх співвласників (квартиронаймачів) будинку, так як належить їм на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність чи користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини, беручи до уваги ту обставину, що прибудинкова територія, яку законодавець відносить до житлової та громадської забудови, є особливим об`єктом права власності на землю через те, що вона має задовольняти інтереси великої кількості осіб та призначена для розміщення й обслуговування житлового будинку. Законодавець при цьому не відносить до числа суб`єктів права власності прибудинкової території багатоквартирного будинку окремих фізичних осіб. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що спірна земельна ділянка відноситься до прибудинкової території багатоквартирного будинку по [ADDRESS] , та її передача у власність відповідача [PERSON] відбулася всупереч вимогам закону. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що приватизація земельної ділянки була погоджена з усіма власниками на той час квартир у будинку, оскільки доказів зазначеної обставини суду не надано. Крім того, як зазначено вище, як на час прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність відповідачки, так і на час отримання нею державного акту на право власності на земельну ділянку, нормами земельного законодавства не була передбачена можливість передачі у власність чи користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок (або її частини). Та обставина, що власники квартир встановили паркани, якими огородили частини земельних ділянок навпроти входу своїх квартир, не може вважатися належним доказом на підтвердження законності рішення виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради народних депутатів від 10.12.1993 №500/4 про передачу у власність відповідачу спірної земельної ділянки та виданого на його підставі державного акту від 19.11.2009 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 12222355100:03:001:0640 за адресою [ADDRESS] . Разом з тим, суд приймає до уваги заяву представника відповідача [PERSON] щодо застосування строків позовної давності, з огляду на наступне. Відповідно до статей 71, 75 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, згідно пунктом 6 Прикінцевих і перехідних положень якого правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача Олійник Л.Г. наполягає на застосуванні строку позовної давності, про що зробив відповідну заяву. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Позивачка зазначає, що про приватизацію земельної ділянки відповідачкою [PERSON] та порушення свого права вона дізналася у 2023 році, коли звернулася до землевпорядної організації для розроблення технічної документації для приватизації земельної ділянки та встановила, що земельна ділянка відповідачки [PERSON] накладається на об`єкти її нерухомості. З пояснень позивачки у судовому засіданні вбачається, що фактично підставою для звернення до суду стала неможливість позивачки приватизувати частину земельної ділянки (прибудинкової території), яку позивачка вважає своєю. З матеріалів справи також вбачається, що позивачка у 1991 році вчиняла дії на виділення у своє користування частини земельної ділянки перед входом у власну квартиру, встановивши паркан, що підтверджується технічним паспортом на будинок та поясненнями самої позивачки, яка пояснила, що такі ж паркани встановили усі співвласники багатоквартирного будинку. Також ця обставина підтверджується поясненнями відповідачки [PERSON] та свідків. Зі змісту рішення виконавчого комітету Магдалинівської селищної Ради народних депутатів Дніпропетровської області №454 від 08.10.1993 «Про встановлення межі присадибного землекористування між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] », вбачається, що вказане рішення було прийнято за результатами розгляду заяв співвласників будинку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що позивач мала можливість володіти інформацією про передачу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] та видачу державного акту на землю, оскільки інформація про видачу державного акту на право власності на землю перебувала у відкритому, загальному доступі, що визначалося вимогами закону України «Про державний земельний кадастр», а також з офіційного веб-ресурсу «Публічна кадастрова карта», в якій містились відомості з Державного земельного кадастру. Крім того сам факт звернення позивачки до землевпорядної організації для розроблення технічної документації для приватизації частини земельної ділянки, свідчить про обізнаність позивачки про наявність рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність [PERSON] та приватизацію останньою спірної земельної ділянки. Таким чином, позивачкою не доведено, що вона не знала та не могла дізнатися раніше про порушення свого цивільного права. Суд звертає увагу на те, що з моменту винесення оскаржуваного рішення виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради від 10.12.1993 року до звернення позивачки у грудні 2024 року до суду з позовом, пройшло більше 30 років, а з моменту видачі відповідачці [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку від 19.11.2009 більше 15 років. На протязі такого тривалого проміжку часу позивачка мала можливість дізнатися про порушення свого права та звернутися до суду, але даним правом не скористалася. За таких обставин, суд вважає, що позивачкою пропущений строк на звернення до суду з позовом, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed