Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Представник ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначено, 12.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 5002850 у відповідності до умов якого останній отримав 20 000 гривень, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих санкцій, що передбачені договором. У додатку до договору наведено графік погашення платежів. Вказаний договір був укладений в електронній формі. Між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладено Договір факторингу № 81-МЛ/Т від 23.02.2022 року, у відповідності до умов якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 5002850 від 12.11.2021 року, який укладено з [PERSON] на загальну суму 89 500 гривень, яка складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту 20 000 гривень, прострочена заборгованість за сумою відсотків 67 500 гривень, прострочена заборгованість за комісією 2000.00 гривень, яку позивач просить стягнути в судовому порядку, а також понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 422, 40 гривень. Ухвалою суду від 04.11.2025 року позовну заяву було прийнято в провадження судді Чайкіна І.Б. до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Представник позивача до суду не прибув, в матеріалах справи міститься письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Сторона відповідача скористалася правом подання відзиву. В якому зазначили, що проценти за кредитом, які були нараховані відповідачем в загальній сумі 60 000,00 грн., не визнаються відповідачем , враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду висловлену у справі №444/9519/12, можна дійти висновку, що нарахування відсотків за ставкою визначеною договором позики відбувається лише у період строку кредитування. Так як, кредит надавався [PERSON] на строк 30 днів, позивач має право ставити питання про стягнення заборгованості по процентам лише за період з 12.11.2021 по 12.12.2021. Відповідно до графіку платежів, який є додатком до кредитного договору, також чітко вказані суми, які [PERSON] зобов`язаний сплатити на користь кредитора ТОВ «Мілоан», а саме загальна вартість кредиту зазначена в сумі 29 500,00 грн. Наявний в матеріалах справи розрахунок нарахований процентів ТОВ «Мілоан», також свідчить про те, що кредитор нараховував проценти відповідачу до 10.02.2022, тобто поза межами строку кредитування. Таким чином, відповідач вважає, що проценти за кредитним договором нараховані позивачем неправомірно після 12.12.2021 та не підлягають стягненню. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору позики, які регулюються Цивільним кодексом України. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін та погоджені ними. При цьому згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що 12.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 5002850 у відповідності до умов якого останній отримав 20 000 гривень, кредит надається строком на 30 днів з 12.11.2021 року. Позичальник має повернути кредит 12.12.2021 року. Комісія за надається кредиту 2000 гривень, яка нараховується за ставкою 10 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Проценти за користування кредитом 7 5000 гривень, які нараховуються за ставкою 1.25% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Стандартна базова ставка нарахування за кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. (а.с.70-79). Додатком до договору про споживчий кредит № 5002850 наведено графік платежів за договором (а.с. 79). Вказаний договір був підписаний в електронній формі про що свідчить довідка про ідентифікацію, що клієнт [PERSON] уклала кредитний договір 5002850 від 12.11.2021 з ТОВ «МІЛОАН». Акцепт договору підписано позичальником аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора V30581, дата і час відправки 12.11.2021 об 10:31 годині, який надіслано на його номер телефону [NUMBER] (а.с. 82). Платіжним дорученням № 60920482 від 12.11.2021 року підтверджено переказ грошових коштів від ТОВ «МІЛОАН» [PERSON] у сумі 20 000 гривень, призначення платежу: кошти згідно договору 5002850 (а.с. 85). Між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладено Договір факторингу № 81-МЛ/Т від 23.02.2022 року, у відповідності до умов якого відбулося відступлення права вимоги, які належали ТОВ «МІЛОАН» (а.с. 89-105). У відповідності до витягу з реєстру боржників до договору факторингу до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» перейшло право вимоги за договором № 5002850 від 12.11.2021 року боржник [PERSON] , дата закінчення договору 12.12.2021 року, сума наданого кредиту 20 000 гривень, загальна сума заборгованості 67 500 гривень (а.с. 106). Випискою з особового рахунку за кредитним договором № 5002850 від 12.11.2021 року боржник [PERSON] має заборгованість станом на 23.06.2025 року 89 500 гривень, яка складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту 20 000 гривень, прострочена заборгованість за сумою відсотків 67 500 гривень, прострочена заборгованість за комісією 2000.00 гривень (а.с. 88). За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Ст. 629 ЦК України визначено: договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. В цій справі позичальник не довів належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаними договорами, презумпція правомірності яких не спростована. Окрім того, відповідач жодним чином не оспорював укладання кредитних договорів. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року у справі №6-14194св14, зроблено висновок, що підтвердженням суми заборгованості є кредитний договір, договір факторингу, який у встановленому порядку недійсним не визнаний та в якому визначено розмір відступленої заборгованості, та розрахунок кредитної заборгованості, здійснений банком при відступленні права вимоги. Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним. Разом з тим позивач неправомірно здійснив нарахувань поза межами узгодженого строку кредитування, а також узгодженій вартості кредиту, які в договорі, анкеті-заяві до нього, графіку платежів, складає 30 днів та 29500 гривень відповідно. Також відсутні підстави вважати пролонгованим строк кредитування. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З наведеного видно, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором, а протягом його дії сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за "користування кредитом", так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц зазначено, що договір, як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з частиною першою ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу. Висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, зробленому у постанові від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20, стверджується, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem". "Contra proferentem" (лат. "verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem") - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" ("no individually negotiated"), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін". Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Відсутність позову про визнання кредитного договору неукладеного як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом кредитора до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Тому при стягненні заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, в тому числі графіком платежів та анкетою-заявою, а не завуальованими, двозначними, умовами, які дозволили кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом поза чітко вказаного строку кредитування та загальної вартості кредиту. Водночас суд не може погодитися з тим, що строк кредитування був пролонгований, оскільки відповідні умови кредитного договору встановлювалися як міра відповідальності за неповернення кредитних коштів і, безсумнівно, спонукали кредитора збільшувати суму грошового зобов`язання в більшому розмірі, аніж протягом первинно узгодженого строку кредитування. Тобто на вигідніших умовах. Отже, до стягнення підлягає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 20 000 гривень, 7500 гривень процентів за користування кредитом упродовж тридцятиденного строку кредитування, згідно графіку платежів за договором (а.с. 79), та 2000 гривень комісії, а разом 29 500 гривень. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надано: копію договору про надання правової (правничої) допомоги № 0605 від 06.05.2025, що укладений між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (Клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Апологет» (Адвокатське об`єднання) (а.с. 113);акт № 2394 від 23.06.2025 року щодо виконаних робіт на загальну суму 7000 гривень (а.с. 115_; детальний опис наданих послуг (а.с. 116). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, взявши до уваги умови договору про надання правової допомоги, обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, підтверджених належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку, що визначений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у сумі 7000 грн. 00 коп. є завищеним, витрати у зазначеній сумі не можна визнати належно обґрунтованими та необхідними в контексті обставин цієї справи. Враховуючи викладені обставини, складність справи, необхідність надання адвокатом позивача послуг під час розгляду справи в суді та їх характер, дослідивши докази на підтвердження витрат позивача на правничу допомогу, а також з метою дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, суд дійшов висновку, що необхідний фактичний обсяг правничої допомоги у цій справі є меншим, а тому такий обсяг виконаних робіт підлягає зменшенню та стягненню з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, понесених у цій справі у сумі 4000 грн. 00 коп. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). При зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» пропорцій до задоволених вимог (32.96%), а саме, у розмірі 798.42 грн.

Outcome: partial