Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

У квітні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позов вмотивований тим, що постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17 адміністративний позов [PERSON] задоволено. Визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України, щодо повернення матеріалів на виплату [PERSON] одноразової грошової допомоги як інваліда 2-ї групи у зв`язку з невідповідністю вимогам законодавства до Головного управління Національної поліції в Полтавській області та не належного їх розгляду Міністерством внутрішніх справ України, згідно з вимогами Постанови КМУ від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» з урахуванням порядку та вимог законодавства встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 справа №554/1177/17, яка набрала законної сили. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, щодо не прийняття рішення на виплату [PERSON] одноразової грошової допомоги, згідно вимог Постанови КМУ від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» та не прийняття рішення по виплаті одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи згідно вимог Постанови КМУ від 21.10.2015 № 850 по обставинам та порядку встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 справа №554/1177/17, яка набрала законної сили. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути висновок з відповідними документами відносно [PERSON] про призначення виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» з урахуванням обставин встановлених судом. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги [PERSON] , як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратното прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції». [PERSON] наголосив, що вказане судове рішення станом на 07.04.2025 року не виконане Державою Україна, що є неприпустимим, на його думку. Вказаною Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17 встановлено, що [PERSON] з лютого 2006 року по березень 2007 року, з жовтня 2007 року по листопад 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ та з 07.11.2015 року продовжив службу в Національній поліції України, унаслідок проходження служби у нього виявлено захворювання пов`язані із проходженням служби в органах внутрішніх справ. Встановлено другу групу інвалідності строком до 01.09.2017 року. Втрата професійної працездатності [PERSON] становить 70% з 15.08.2016 року на підставі акту огляду МСЕК №1209. Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 року у справі № 554/1177/17 адміністративний позов [PERSON] задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не направлення матеріалів для виплати позивачу одноразової грошової допомоги до Міністерства внутрішніх справ України, згідно з Постановою КМУ від 21.10.2015 року №850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції». Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області направити до Міністерства внутрішніх справ України висновок з відповідними документами відносно [PERSON] про призначення виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції». На виконання вказаної постанови ГУНП в Полтавській області складено висновок про призначення одноразової допомоги та 23.06.2017 року направлено до Департаменту фінансово-облікової політики МВС України. 22.06.2017 року позивач звернувся до Міністра внутрішніх справ України Авакова А.Б. із зверненням щодо розгляду матеріалів та ініціювання виплати грошової допомоги, вжиття належних заходів реагування згідно із постановою КМУ від 21.10.2015 року № 850. МВС за вих.№15/2-Ш-322, 323, 329, 330 надано відповідь щодо неможливості проведення [PERSON] виплати одноразової грошової допомоги. Разом з тим, позивач вважає, що порядок виплати йому як інваліду 2 групи одноразової грошової допомоги встановлено постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року, що не скасована та набрала законної сили. Факт, що позивач після звільнення із служби в органах внутрішніх справ був прийнятий на службу в органи поліції не позбавляє його права на отримання одноразової грошової допомоги згідно із постановою КМУ від 21.10.2015 року № 850. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 року у справі № 554/4569/20 скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] від 12.05.2020 щодо виконання виконавчого листа №554/5683/17, виданого 20.02.2018 року Октябрським судом м. Полтави. Позивач зазначив, що судовими рішеннями Другого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 року у справі № 640/28394/21 підтверджено, що на виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17 відповідачем проведено часткову виплату одноразової грошової допомоги в сумі 172890 грн відповідно до п.4 ч.1 ст.99 Закону України «Про Національну поліцію». Крім того, відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідачем прийнято не було. Однак, Октябрський районний суд у постанові від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17, задовольняючи позовні вимоги [PERSON] чітко зазначив про виплату грошової допомоги в 200 кратному розмірі прожиткового мінімуму в разі встановлення другої групи інвалідності відповідно до ст.23 Закону України «Про міліцію». Отже позивач вважав, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 року у справі №640/28394/21 зазначено про необхідність виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі №554/5683/17 у повному обсязі, зокрема в частині призначення та виплати одноразової грошової допомоги [PERSON] у 200 кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленому законом для працездатних осіб, у випадку. Позивач зазначив , що станом на 07.04.2025 року постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі №554/5683/17 не виконана у повному обсязі, адже він мав отримати 290000 грн грошової допомоги, вказане суперечить постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 року у справі № 554/4569/20, ухвалі Другого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2023 року у справі №640/28394/21, ухвалі Другого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 у справі №640/28394/21, що є порушенням прав позивача. У зв`язку із порушенням прав позивача, він змушений був направляти значну кількість звернень (понад 5 тисяч) щодо ініціювання йому грошової виплати, як інваліду 2 групи згідно вимог постанови КМУ від 21.102015 року №850, а в подальшому звернувся до суду. Позивачу завдано значних матеріальних збитків невиконанням рішення суду про виплату грошової допомоги. Також зазначив, що йому завдано 1000000 грн моральної шкоди, яка виявилася у пережитих стресах, моральних стражданнях та психо-емоційних навантаженнях, завданих протиправною системною бездіяльністю, позивач є інвалідом 2 групи та потребує лікування. Посилаючись на практику ЄСПЛ, ст. ст. 3, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положення ст. ст. 6, 19, 56 Конституції України, ст.ст.23, 1173, 1174 ЦК України, просив стягнути 1000000 грн моральної шкоди та 290000 грн матеріальної шкоди, що становить одноразову грошову допомогу, як інваліду 2 групи. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави (найменування суду змінено на Шевченківський районний суд міста Полтави на підставі Закону України №4273-ІХ від 26.02.2025 року) від 14.04.2025 рок відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 29.04.2025 до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України, поданий представником Кобеляцькою М.А. , яка заперечувала проти задоволення позову, оскільки позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, оскільки Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Вважала, що належним відповідачем у справі має бути Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України. Зазначила про відсутність підстав для стягнення на користь позивача матеріальної та моральної шкоди. 16.05.2025 року справу було знято зі складу у зв`язку із перебуванням судді у щорічній відпустці. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 08.07.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 20.08.2025 року відкладено судовий розгляд справи за клопотанням представника відповідача. 11.11.2025 року справу було знято з розгляду у зв`язку із зайнятістю судді у інших судових провадженнях, що потребують невідкладного розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.Зокрема, надіслані на адресу реєстрації позивача рекомендований лист з повідомленням про розгляд справи, [PERSON] було вручено, про що свідчить розписка на поштових повідомленнях про вручення. Отже, відповідно до п.1 ч.8 ст.128 ЦПК України позивач вважається належним чином повідомленим про розгляд судом цивільної справи, учасником якої він є. 16.04.2025 року через систему ЄСІТС «Електронний суд» [PERSON] надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача - Державної казначейської служби Україниу судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи.Зокрема, надісланий на адресу місцезнаходження відповідача рекомендований лист з повідомленням про розгляд справи, вручено уповноваженій особі Державної казначейської служби України, про що свідчить розписка у поштовому відправленні. Отже, відповідно до п.1 ч.8 ст.128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд судом цивільної справи, учасником якої він є. Представником відповідача Державної казначейської служби УкраїниКобеляцькою М.А. подано відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення судового засідання, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, судом не встановлено, тому суд розглянув справу за відсутності позивача, представника відповідача на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінюючи докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.4 ст.13, ч.1 ст.55, пункту 9 ч.2 ст.129, ч.1 ст.129-1 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства; суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання. В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст.1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст.1174 ЦК України). Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст.1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. При цьому причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки особи, яка завдавала шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є безумовним та безпосереднім наслідком такої протиправної поведінки. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 року у справі № 554/1177/17 адміністративний позов [PERSON] задоволено: визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Полтавській області щодо ненаправлення матеріалів для виплати позивачу одноразової грошової допомоги до Міністерства внутрішніх справ України згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» та зобов`язано ГУ НП в Полтавській області направити до Міністерства внутрішніх справ України висновок з відповідними документами відносно [PERSON] про призначення виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції». Постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 року у справі № 554/1177/17 в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили. Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17 адміністративний позов [PERSON] задоволено: визнано протиправними дії МВС України щодо повернення матеріалів на виплату [PERSON] одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи, у зв`язку з невідповідністю вимогам законодавства до ГУ НП в Полтавській області та неналежного їх розгляду МВС України згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» з урахуванням порядку та вимог законодавства, встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03. 2017 року справа № 554/1177/17, яка набрала законної сили; визнано протиправною бездіяльність МВС України щодо неприйняття рішення на виплату [PERSON] одноразової грошової допомоги згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» та неприйняття рішення по виплаті одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи, згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 по обставинам та порядку, встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 року у справі № 554/1177/17, яка набрала законної сили; зобов`язано МВС України повторно розглянути висновок з відповідними документами відносно [PERSON] про призначення виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції», з урахуванням обставин, встановлених судом; зобов`язано МВС України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги [PERSON] , як інваліду 2-ї групи, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції». Постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17 в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили 22.01.2018 року. У листі МВС України № 15/2-Ш-694-699 від 17 вересня 2018 року на адресу [PERSON] останнє повідомило, що у березні 2018 року до МВС України від ГУ НП в Полтавській області на виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі № 554/5683/17 надходили документи про призначення позивачу одноразової грошової допомоги. МВС України повторно розглянуло висновок з відповідними документами про призначення виплати [PERSON] одноразової грошової допомоги та 27.03.2018 року ним затверджено висновок про відмову в призначені зазначеної допомоги, оскільки з наданих документів встановлено, що на день звільнення - 01.08.2016 року, [PERSON] був поліцейським, отже, право на отримання одноразової грошової допомоги виникло у останнього саме в період дії Закону України «Про Національну поліцію», відтак, одноразова грошова допомога підлягає нарахуванню та виплаті у порядку та розмірі, передбаченому Законом України «Про Національну поліцію». 17.07.2019 року Заступником начальника ГУ НП в Полтавській області було затверджено висновок про призначення одноразової грошової допомоги [PERSON] у розмірі 172 890,00 грн. Відповідно до платіжного доручення № 2039 від 25.10.2019 року ГУ НП у Полтавській області виплатило [PERSON] одноразову грошову допомогу по інвалідності згідно з висновком ГУ НП-17.07.19 у розмірі 172 890,00 грн. 25.11.2019 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком О. С. у виконавчому провадженні по примусовому виконанню постанови Октябрського районного суду м. Полтави у справі № 554/5683/17 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Зазначені обставини встановлені у цивільній справі № 757/61776/18 за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. У цивільній справі № 757/61776/18 рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.09.2021 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Позивач не заперечує те, що йому виплачено одноразову грошову допомогу в сумі 172890 грн відповідно до п.4 ч.1 ст.99 Закону України «Про Національну поліцію». Однак, посилаючись на обставини, встановлені у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 року у справі № 554/4569/20, ухвалі Другого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2023 року у справі №640/28394/21, ухвалі Другого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 у справі №640/28394/21, вважає, що станом на 07.04.2025 року постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року у справі №554/5683/17 не виконана у повному обсязі, адже відповідач мав отримати 290000 грн грошової допомоги, тобто грошову допомогу в 200 кратному розмірі прожиткового мінімуму в разі встановлення другої групи інвалідності відповідно до ст.23 Закону України «Про міліцію». Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 18.08.2020 року по справі № 554/4569/20 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2020 року ВП [NUMBER] щодо виконання виконавчого листа №554/5683/17, виданого 20.02.2018 року Октябрським районним судом м. Полтави. Прийнято в цій частині нове судове рішення, яким зазначені позовні вимоги [PERSON] задоволено. Скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2020 року ВП [NUMBER] щодо виконання виконавчого листа №554/5683/17, виданого 20.02.2018 року Октябрським районним судом м. Полтави. В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 18.08.2020 по справі № 554/4569/20 залишено без змін. У даному випадку необхідною умовою для стягнення майнової шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача: Держави України в особі Державної казначейської служби України, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, урегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому несплачена позивачу сума грошової одноразової виплати, що підлягає стягненню на його користь за рішенням суду, не може вважатися майновою шкодою чи збитками, а є сумою, яка підлягає виплаті в порядку виконання рішення суду. Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Пунктом 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», а також особливості їх виконання. Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником яких є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 440. Рішення про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або з боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами казначейської служби у порядку черговості надходження таких документів з попереднім інформуванням Міністерства фінансів України у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань. Судом встановлено, що порушені права позивача відновлено судовим рішенням, яке знаходиться на виконанні, а тому стягнення заявленої суми у цьому спорі є подвійною відповідальністю за одне і те ж зобов`язання, що відповідно до положень Конституції України є недопустимим. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 611/477/16-ц. Державним виконавцем 12.05.2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження та до суду. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 року № 554/4569/20 скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2020 року ВП № 56466467 щодо виконання виконавчого листа № 554/5683/17, виданого 20.02.2018 року Октябрським районним, судом м. Полтави. МВС України повідомлено щодо необхідності здійснення дій відповідно до Порядку № 850 з метою виконання рішення суду у визначений строк. Вимогою державного виконавця від 01.12.2020 року зобов`язано МВС України протягом 10 робочих днів з моменту одержанні цієї вимоги виконати вищевказаний виконавчий лист Октябрського районного суду м. Полтави від 20.02.2018 року № 554/5683/17, з урахуванням висновків викладених у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 року № 554/4569/20. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилається на статті 1173, 1174 ЦК України, які, у цій справі, не можуть бути застосовані. У пункті 5.7-5.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України». У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Отже, за наявності відкритого виконавчого провадження, Державна казначейська служба України у цій справі виступає не як заподіювач шкоди, а боржником є МВС України за виконанням судового рішення у виконавчому провадженні, на якого рішенням суду покладено обов`язок по виплаті одноразової грошової допомоги позивачу. Контроль за виконання судового рішення покладається на державного виконавця, тому заявлені позивачем вимоги про стягнення одноразової грошової допомоги є невірно обраним способом захисту свого порушеного права. Оскільки така допомога вже стягнута за рішенням суду, яке наразі перебуває на виконанні, а неналежне його виконання є підставою для перевірки дій державних виконавців під час ведення виконавчого провадження про стягнення з Держави Україна на користь [PERSON] одноразової грошової допомоги. Щодо стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин 2-5 цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Вимагаючи відшкодування моральної шкоди, позивачем не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, та не надано жодного доказу на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань. В даному випадку необхідною умовою для відшкодування моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язок та є вина зазначеної особи у заподіянні шкоди. При відсутності хоча б однієї з вказаних умов на відповідача не може бути покладено зобов`язання по відшкодуванню шкоди. Тому спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах згідно з вимогами законодавства не є матеріально-правовою презумпцією і має доводитись не лише сам факт спричинення моральної шкоди, але й її розмір. В даному випадку, позивачем не доведено неправомірність дій Державної казначейської служби України, саме як заподіювача шкоди, оскільки він помилково підміняє поняття відшкодування матеріальної шкоди (як відповідальність) на боргове (грошове) зобов`язання по виплаті грошової допомоги під час виконання судового рішення. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) МВС України та спричиненою шкодою, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь [PERSON] моральної шкоди. З огляду на викладене та те, що відповідач Державна казначейська служба України у цій справі виступає не як заподіювач шкоди, зі змісту позовних вимог убачається, що МВС України є боржником за виконанням судового рішення у виконавчому провадженні, на якого рішенням суду покладено обов`язок по виплаті одноразової грошової допомоги позивачу, а тому вимога позивача про стягнення одноразової грошової допомоги є невірно обраним способом захисту свого порушеного права, оскільки неналежне виконання рішення, яким стягнуто одноразову допомогу, є підставою для перевірки дій державних виконавців під час виконання судового рішення у примусовому порядку, що тягне відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. За правилами ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові - на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України). Ураховуючи, що у задоволенні позову [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено у повному обсязі, відсутні підстави для компенсації судових витрат за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed