Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Представник позивача адвокат Попельнуха Ю.І., який діє на підставі ордеру серії СА №1137268 від 08.10.2025, звернулась до Черкаського районного суду Черкаської області суду з позовом, в якому просила зняти арешт з належної позивачці квартири за адресою: [ADDRESS] , накладений на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Черкаського районного управління юстиції Товстохатько В.М. від 22.03.2012. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачці на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . У серпні 2025 року позивачка звернулась до ЦНАП для актуалізації даних про нерухомість і довідалась, що за її квартирою наявне зареєстроване обтяження у вигляді заборони відчуження. Позивачка стверджує, що таке обтяження на квартиру накладене неправомірно, оскільки здійснено з метою забезпечення боргових зобов`язань іншої фізичної особи з тотожним повним ім`ям, але яка проживає за іншою адресою і має інший РНОКПП. В позасудовий спосіб зняти арешт з квартири не виявилось можливим, оскільки державний виконавець відмовляється самостійно скасувати відповідні обтяження, внаслідок чого позивачка обмежена у праві на розпорядження своєю квартирою та змушена звертатись до суду. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 16.10.2025 матеріали справи передано за територіальною підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси на підставі ч. 1 ст. 30, п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України. 10.11.2025 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від відповідача письмових заперечень проти позову до суду не надходило. 21.11.2025 від представника Черкаського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Черкаський ВДВС) Вдовиченко Н.О., яка діє на підставі електронної довіреності від 09.09.2025, надійшла заява, в якій вона просила розглядати справу без участі Черкаського ВДВС та ухвалити рішення на розсуд суду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. 09.12.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Предметом спору є квартира за адресою: [ADDRESS] , яка згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно належить на праві приватної власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу від 26.07.2000, реєстраційний номер №2828 /а.с. 7, 10-11/. Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за квартирою [ADDRESS] (далі спірна квартира) наявне зареєстроване обтяження у виді арешту майна, реєстраційний номер №12304943, який зареєстрований 22.03.2012 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №15024315 від 22.03.2012, винесеної старшим державним виконавцем ВДВС Черкаського РУЮ Товстохатьком В.М. /а.с. 7/. За змістом наявних у Реєстрі відомостей відповідне обтяження зареєстроване з метою стягнення боргу на користь КС «Альянс» з боржника [PERSON] (код [NUMBER] , адрес проживання: [ADDRESS] ). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за фізичною особою [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстровано на праві власності земельну ділянку (кадастровий номер 7124987000:01:001:0273; площа 1,8916га; для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Степанківської селищної ради Черкаського району Черкаської області). Також стосовно такої особи наявне обтяження майна з реєстраційним номером 12304943 щодо спірної квартири /а.с. 11/. Оскільки обтяження щодо спірної квартири здійснено з метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , а власником такої квартири є позивачка, то остання стверджує про порушення її прав та законних інтересів, а тому звернулась до суду з даним позовом. Тож спір виник з правовідносин про право власності і регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952) та Законом України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404). Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону №1404 особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №905/386/18 зроблено висновок про те, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №806/5244/15 було роз`яснено, що : «Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.» Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (п.63). Ефективність способу захисту досягається, зокрема, у тому разі, коли застосування конкретного способу захисту відповідає принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (п.6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (п.82)). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що арешт накладений на забезпечення боргових зобов`язань [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , перед КС «Альянс». Натомість судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність у такого боржника речових прав щодо спірної квартири за рахунок яких можливо виконати її грошове зобов`язання. В той же час позивачка набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 26.07.2000, тобто задовго до накладення відповідного обтяження. Аналіз наявних в матеріалах справи документів дає підстави виснувати, що позивачка ( [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ) та боржник ( [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ) є різними фізичними особами. В той же час будь-яких відомостей про те, що позивачка має нести відповідальність по зобов`язаннях [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , судом не встановлено. Отже фактично має місце ситуація, коли державним виконавцем накладено арешт на майно, яке належить не боржнику, а іншій особі. Аналіз змісту ч. 1 ст. 59 Закону №1404 свідчить, що спеціальним способом захисту прав особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, є вимоги про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Натомість за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що право власності позивачки на спірну квартиру підтверджується належним правовстановлюючим документом (договір купівлі-продажу) і було зареєстроване у встановленому законом порядку, а відтак відсутні підстави стверджувати, що відповідне право не визнається. Порушення прав позивачки полягає лише у наявності обтяження у вигляді арешту спірної квартири, а відтак за своєю сутністю та змістом обраний позивачкою спосіб захисту у вигляді зняття арешту з майна в даній справі відповідає критеріям ефективності та пропорційності, а застосування такого способу захисту усуває спір між учасниками справи щодо належності такої квартири. За таких обставин суд доходить висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог, внаслідок чого позов підлягає до задоволення в повному обсязі. При цьому варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачкою при зверненні до суду. Оскільки позивачкою не заявлялось вимог про відшкодування відповідних судових витрат, то на підставі ст.13 ЦПК України у суду відсутні підстави для розгляду питання про відшкодування таких витрат за рахунок відповідача. На підставі вищевикладеного і

Outcome: approved