Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначав, що 17 березня 2017 року слідчим відділенням Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (далі орган досудового розслідування, Відповідач-1) розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017080080001006 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України відносно [PERSON] та [PERSON] , які фактично були затримані та за участі яких 15.03.2017 року проводився огляд місця події за адресою: [ADDRESS] . Крім того, з місця події слідчим вилучено вантажний автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак [NUMBER] , що на праві власності належить [PERSON] . Також позивач вказав, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за клопотанням органу досудового розслідування, погодженого прокурором, слідчим суддею накладено арешт на вилучений 15.03.2017 року під час огляду місця події належний [PERSON] автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак [NUMBER] . 20.09.2017 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. В цей же день до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя органом досудового розслідування подано клопотання про застосування відносно [PERSON] запобіжного заходу у вигляді нічного домашнього арешту. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2017 року відносно [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. 29.09.2017 року відносно [PERSON] та [PERSON] органом досудового розслідування складено, а прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 1 затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12017080080001006, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 3 ст. 185 КК України за фактом таємного викрадення чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у сховище. 04.10.2017 року зазначений обвинувальний акт було скеровано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. 05.12.2022 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у справі № 336/5563/17 постановлено виправдувальний вирок, яким [PERSON] виправдано за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення. Також скасовано арешт на автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак [NUMBER] , що на праві власності належить [PERSON] . Також позивач зазначив, що на вказаний вирок прокурором Шевченківської окружної прокуратури було подано апеляційну скаргу до Запорізького апеляційного суду. 16.10.2023 року колегією суддів Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок від 05.12.2022 року залишено без змін. 20.02.2024 року колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2022 року та на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16.10.2023 року у справі № 336/5563/17 відносно [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] , посилаючись на те, що виправдувальний вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2022 року набрав законної сили і це рішення суду є остаточним, а також посилаючись на те, що під дією кримінально-процесуальних норм і обтяжень, пов`язаних з притягненням його до кримінальної відповідальності та неможливістю користуватися своєю власністю, він сумарно перебував упродовж 6 років та 7 місяців (тобто, 79 місяців), а це призвело до негативних наслідків, які полягають у наступному. Досудове розслідування та судовий розгляд у кримінальному провадженні відносно [PERSON] тривали більше шести з половиною років. Судові засідання часто переносились через незабезпечення явки свідків стороною обвинувачення або зміну прокурорів. При цьому, представники Відповідача-2 просили відкласти розгляд справи на іншу дату, надати час для підготовки до розгляду справи, для виклику свідків, від яких вже відмовився попередній прокурор, для узгодження питання зміни обвинувачення тощо. [PERSON] знадобилося багато часу та зусиль, щоб довести свою невинуватість. Необхідно було нести додаткові витрати часу та коштів на відвідування органу досудового розслідування та суду. Всі ці обставини очевидно негативно вплинули на його емоційний стан, порушили звичний спосіб його життя, він переніс сильний емоційний стрес через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та тривале перебування у невизначеності. Крім того, упродовж періоду кримінального переслідування, а саме з моменту вилучення (15.03.2017) до дати набрання законної сили вироку суду (16.10.2023), [PERSON] не міг розпоряджатися належним йому майном транспортним засобом. Також, [PERSON] на момент події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності спілкувався з різним колом осіб, як в м. Запоріжжя, так і в Запорізькій області, щодо питань закупівлі сільськогосподарської сировини, перевезень вантажів тощо. Через розголос у суспільстві про притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення крадіжки чужого майна, а саме, зернових відходів соняшника, йому доводилося відповідати на питання щодо цієї події, виправдовуватись, пояснювати ситуацію, доказувати невинуватість. Втім, деякі фермерські господарства, різні підприємства, фізичні особи-підприємці припинили з ним співпрацювати. Після того, як суд його виправдав, в засобах масової інформації щодо нього не спростована інформація про притягнення до кримінальної відповідальності, що й надалі заподіює йому моральну шкоду та завдає душевних страждань. А з причин вилучення належного йому вантажного автомобіля він не міг займатися перевезеннями вантажів, чим було позбавлено його заробітку. Зазначене відбилося на його емоційному благополуччі, за якого він перебував в стані тривоги. Глибину моральних страждань посилювало і усвідомлення несправедливості, що не могло не відбитися руйнівно на оцінці соціальних та моральних цінностей особи. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, а також щодо майна з описаними негативними наслідками від цього. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 8000 гривень. Збільшення мінімально гарантованого державою розміру відшкодування моральної шкоди [PERSON] обгрунтовує: щоденними багаторічними думками та спогадами про подію, затримання, вилучення і арешт майна, наслідками у зв`язку з цим; страхом можливого повторення подій; постійними думками про високу вірогідність притягнення до відповідальності на формальних підставах; порушенням нормальних життєвих зав`язків; негативними переживаннями про те, що сталося, наявними та можливими наслідками; потребою в уникненні аналогічних обставин; насторогою, тривогою, емоціями при згадуванні; неможливістю вільного виконання повсякденних обов`язків; неможливістю вільно розпоряджатися своєю власністю, яка з роками втратила вартість; переживаннями незручностей та психологічного дискомфорту; відірваністю від активного соціального життя: нервозністю, бажанням уникати контактів, незручних питань щодо події; почуттям образи, обурення, приниженої гідності тощо. Безпідставне перебування під слідством та судом на довгі роки призвело до порушення його звичного устрою життя та втрати соціальних зав`язків, повне відновлення яких є неможливим, адже неможливо повернути те, що мало місце понад шість років тому. [PERSON] ніколи не притягався до кримінальної відповідальності, завжди був законослухняним. Після 15.03.2017 р., він тривалий час перебував у стані розчарування, напруженості, пригніченості, невпевненості в майбутньому, невизначеності свого подальшого життя. Скільки потрібно часу для відновлення попереднього стану, способу, устрою життя, що мали місце до притягнення його до кримінальної відповідальності, достеменно не відомо, але вочевидь для цього потрібні значні зусилля та багато часу і ці фактори теж мають враховуватися при визначенні розміру моральної шкоди. Ураховуючи обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебування позивача протягом вказаного вище періоду часу під слідством та судом, що призвело до: зазнавання ним значних обмежень в правах та свободах, гарантованих Конституцією України; обов`язку з`являтися до органу досудового розслідування та суду; неможливості виїхати за кордон; вимушеності докладання ним значних зусиль для відновлення своїх прав, що потягло за собою значні ускладнення в житті не тільки позивача, а і його родини; встановлення судами абсолютної недоведеності з боку органів досудового слідства та прокуратури обставин вчинення ним діяння, що йому інкриміновано\~скасування арешту на належне йому майну лише після виправдання, а також характер пред`явленого обвинувачення (звинувачення у вчиненні тяжкого злочину, групою осіб), за яке Законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі, вважаємо за необхідне просити суд збільшити розмір морального відшкодування з 632 000 гривень до 900 000 гривень, що є пропорційним та достатнім для компенсації позивачу спричинених негативних наслідків Уморального характеру, відновлення порушеного права позивача. Виходячи з вищевикладеного позивач [PERSON] просив суд збільшити розмір відшкодування моральної шкоди з мінімально передбаченої законом суми, яка розраховується таким чином: 8000 грн. х 79 міс. = 632000 грн., та стягнути з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету на його користь на відшкодування моральної шкоди 900000 грн., оскільки він вважає, що такий розмір відшкодування є пропорційним та достатнім для компенсації йому спричинених негативних наслідків морального характеру та відновлення порушеного права. Також у позові [PERSON] просив суд стягнути з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету на його користь судові витрати. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2025 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними притягненням до кримінальної відповідальності, рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Підготовче судове засідання призначено на 01.05.2025 року. 26.03.2025 року від представника відповідача - Головного Управління національної поліції Запорізької області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, не визнаючи позов, зазначав, що заявлені позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також у відзиві вказано, що позивач зазначає, що перебував під слідством та судом з 19.06.2017 (день, коли йому пред`явлено підозру) по 20.02.2024 року (день набрання законної сили реабілітуючим рішенням) тобто - 79 місяці, але цей термін розраховано невірно. Також відповідач у відзиві вказав, що Головне управління Національної поліції в Запорізькій області є неналежним відповідачем. Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. Відповідний правовий висновок також викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21). У відзиві також вказано, що оскільки встановивши шкода завдана позивачу у зв`язку з діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, зокрема, ГУНП в Запорізькій області, яке зазначено у справі відповідачем, то відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через ці органи. Крім того у відзиві вказано, що в обґрунтуванні моральної шкоди необхідне повне доведення незаконності дій або бездіяльності службової особи. Тобто, вимоги повинні мати обґрунтоване підтвердження і підкріплені належними доказами. Відповідно до вимог п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. На підставі частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач у порушення вимог статей 76, 81, 175 ЦПК України не навів беззаперечних обставин та належних та допустимих доказів порушення його права, а відповідно, як наслідок, і завдання йому моральної шкоди. Зі змісту позовної заяви не вбачається, в чому саме полягає виникнення моральної шкоди у позивача. Позовна заява містить стандартні фрази, котрі жодним чином не відтворюють змін у індивідуальних психологічних особливостях позивача та не доводить виникнення у нього моральної шкоди та в чому саме вона полягає (при умові наявності такої). Позивач просить суд стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 900000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України, але не надав безперечних доказів, що обґрунтовують розмір позовних вимог. Представник відповідача у цьому відзиві вказував на те, що в позові не зазначено у чому полягає шкода, спричинена діями Головного управління Національної поліції, чи встановлена протиправність дій заподіювача у встановленому законом порядку, чи є причинний зв`язок між шкодою та діями посадової особи ГУНП у чому полягало протиправність дій і яким чином вони завдали шкоду позивачу, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. 31.03.2025 року від представника відповідача Запорізької обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, не визнаючи позовні вимоги, зазначав, що позов [PERSON] обґрунтований тим, що він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням у період з 15.03.2017 по 16.10.2023, що становить 79 місяців. Таким чином, [PERSON] вважає, що на його користь підлягає стягненню з Державного бюджету України 900000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Проте з матеріалів кримінальної справи № 336/5563/17 (відносно [PERSON] та [PERSON] ) видно, що Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Запорізькій області 15.03.2017 внесено відомості до ЄРДР під № 12017080080001006 про кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України, за фактом таємного викрадення майна [PERSON] . У подальшому 20.09.2017 у вказаному кримінальному провадженні позивачу повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а тому загалом позивач перебував під кримінальним переслідуванням у період з 20.09.2017 (дата повідомлення позивачу про підозру) по 16.10.2023 (набрання реабілітуючим судовим рішенням законної сили), що загалом становить 72 місяці та 26 днів, а не 79 місяців як зазначає позивач. Також у відзиві вказано, що загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007). У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 в справі № 6- 2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування». Окрім того, положеннями статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Вказане свідчить, що кримінальне провадження реєструється саме за фактом вчинення кримінального правопорушення, а не щодо конкретної особи. Повідомлення про підозру здійснюється щодо конкретної особи, коли для цього є достатні підстави, саме з цього моменту особа стає стороною кримінального провадження та щодо неї розпочато кримінальне переслідування. Більш того, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить положень про виникнення права у особи на відшкодування моральної шкоди з моменту внесення відомостей щодо кримінального правопорушення до ЄРДР. Враховуючи викладене, початком кримінального переслідування позивача є 20.09.2017 (дата повідомлення позивачу про підозру). Таким чином, правильний період перебування позивача під кримінальним переслідуванням - 20.09.2017 (дата повідомлення позивачу про підозру) по 16.10.2023 (набрання реабілітуючим судовим рішенням законної сили), що загалом становить 72 місяці та 26 днів. Внаслідок неправильно визначеного періоду перебування позивача під кримінальним переслідуванням, [PERSON] помилково визначено мінімальний розмір гарантований Законом для відшкодування моральної шкоди, у сумі 632000 грн. (79 місяців х 8000 грн.). Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» установлено у 2025 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 8000 грн. Виходячи з правильного періоду, протягом якого позивач перебував під кримінальним переслідуванням - з 20.09.2017 по 16.10.2023, що становить 72 місяці та 26 днів, вірно розрахований мінімальний розмір моральної шкоди, гарантований законодавством, становить 582933,33 грн., виходячи з розрахунку: 72 місяці х 8000 грн. + (8000 : 30) х 26). Також у відзиві вказано щодо відсутності підстав для збільшення розміру морального відшкодування з мінімального розміру до 900000 грн. (розмір, заявлений позивачем). Так, Велика Палата Верховного Суду у п. 90 постанови від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц вказувала, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Аналогічні висновки міститься у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 № 6-2203цс15, від 14.01.2021 у справі № 466/2383/19. Разом з тим, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України 900000 грн, що більше гарантованого мінімуму (582933,33 грн.) на понад 300 тис. грн. Визначений позивачем розмір моральної шкоди є значно завищеним, не обґрунтованим будь-якими доказами, суперечить положенням чинного законодавства та призведе до незаконного збагачення за рахунок коштів держави Україна, що не відповідає принципам розумності та справедливості. У відповідності до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жодних належних та допустимих доказів порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими людьми, доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між станом позивача та його кримінальним переслідуванням, з метою обґрунтування наявності підстав для збільшення розміру морального відшкодування позивачем не надано. Водночас при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд повинен врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Необхідність збільшення розміру відшкодування моральної шкоди позивач фактично обґрунтовує лише наявністю факту його кримінального переслідування. Водночас Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17 дійшов висновку, що саме адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Указані правові висновки наведені і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.12.2017 у справі № 520/1919/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 383/596/15. Водночас позивачем не наведено жодних конкретних обставин та не здійснено посилань на належні та допустимі докази, які могли б бути підставою для збільшення мінімально гарантованого розміру відшкодування на його користь. Таким чином, заявлена позивачем сума стягнення моральної шкоди у розмірі 900000 грн., не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також призводить до його безпідставного збагачення. Представник Запорізької обласної прокуратури зазначив у відзиві, що підсумовуючи вищевикладене позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 900000 грн. не підлягають задоволенню. 31.03.2025 року від представника відповідача Державної казначейської служби надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] в якому відповідач вказав, що у позивача відсутні підстави для задоволення позовних вимог. По-перше, відповідач вважає, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а відповідач не вбачає, що позивач довів це. Також у відзиві зазначалося, що позивач вказав, що він знаходився під слідством та судом 79 місяців, посилаючись на дату 15.03.2017 року внесення в Єдиний реєстр досудових розслідувань інформації щодо вчинення кримінального правопорушення та дату 16.10.2023 року набрання виправдувальним вироком законної сили. Проте відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 25.01.2023 року (справа № 753/22826/19), період перебування позивача під слідством і судом становить період з моменту оголошення про підозру до моменту набрання виправдувальним вироком законної сили. Крім того у відзиві вказано, що розмір відшкодування моральної шкоди має розраховуватися у відповідності до положень Закону України № 266/94-ВР, а посилання позивача щодо неможливості користування і розпорядження арештованим майном мають характер припущення, а доводи позивача про розповсюдження в засобах масової інформації відомостей про притягнення його до кримінальної відповідальності спростовуються тим, що така інформація не була недостовірною, а лише відображала події, що відбувалися на той час. Також відповідач Державна казначейська служба не визнає позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з Держави Україна судових витрат, оскільки Казначейство не порушувало права позивача, воно виступає у таких справах лише у зв`язку з тим, що в Казначействі відкрито рахунок, з якого здійснюється безспірне списання коштів за судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, а тому судові витрати, які повинні бути належним чином підтверджені, у разі задоволення позову мають бути покладені на відповідачів по справі, діями яких завдано шкоду [PERSON] . У цьому відзиві на позов представник Державної казначейської служби просив суд у задоволенні позову відмовити. 07.04.2025 року до суду надійшла відповідь представника позивача адвоката Середи А.А. на відзив Запорізької обласної прокуратури на позовну заяву, в якій зазначалося, що позивач та його представник не визнають викладену позицію щодо безпідставного збагачення [PERSON] внаслідок заявленого ним збільшеного розміру моральної шкоди. У відзиві прокуратури зазначено, що позивач перебував під кримінальним переслідуванням у період з 20.09.2017 (дата повідомлення позивачу про підозру) по 16.10.2023 (набрання реабілітуючим рішенням законної сили), що загалом становить 72 місяці 26 днів, а не 79 місяців, як зазначає позивач. Представник позивача вказує, що він і позивач не погоджуються із вказаним, оскільки 15 березня 2017 року слідчим відділенням Шевченківським відділенням поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017080080001006 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України, зокрема, відносно [PERSON] . Як вказав представник позивача, в цей же день, позивач фактично був затриманий працівниками поліції на місці події поблизу будинку [ADDRESS] [PERSON] зупинили, коли він знаходився в салоні автомобіля «MAN 14.272», державний номерний знак [NUMBER] , що належить йому на праві власності. Далі, за його участі, проводився огляд місця події за адресою: м. Запоріжжя, провулок Зустрічний, буд. 4а 6. В ході огляду, з місця події було вилучено вказаний автомобіль. За клопотанням органу досудового розслідування, погодженого прокурором, 21.03.2017 ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя накладено арешт на вилучений 15 березня 2017 року під час огляду місця події належний [PERSON] вантажний автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак [NUMBER] . Отже, 15.03.2017 [PERSON] був зупинений на місці події, фактично затриманий (був вимушений залишитися на місці події, обмежено його вільне пересування, заборонено продовження руху на автомобілі у своїх справах тощо). Позивача було залучено до проведення слідчих дій, під час яких працівниками поліції вилучено належне йому майно. Після того, він був доставлений до відділу поліції, де від нього отримали пояснення, відбитки пальців рук, вилучили ключі від автомобіля. На транспортний засіб було накладено арешт. Під час розгляду цього питання, він викликався до слідчого та суду. Відтак, в даному випадку слід враховувати не лише факт (дату) повідомлення про підозру, а й обставини втручання правоохоронного органу в особисті права позивача, зокрема, вилучення і арешт майна, яким він не міг розпорядитися до поки вирок суду не набув законної сили. Відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон 266/94-ВР). Відповідно до положень ст. 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. У відповідності до п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода. Положеннями ст. 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Зазначені вище норми Закону підлягають застосуванню й у випадку відшкодуванню [PERSON] моральної шкоди, спричиненої незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, незаконним вилученням автомобіля, накладенням арешту на майно, іншими рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, а факт завдання особі моральної шкоди презюмується законодавством. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 306/701/20 (провадження № 61-3676св22) зазначено, що Закон № 266/94-ВР пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, який включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умови виникнення права на його відшкодування. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону № 266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41. Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21). Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/ обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Судами встановлено, що кримінальне переслідування позивача припинено з реабілітуючих підстав, оскільки його вина у вчиненні злочинів не була доведена у встановленому законом порядку, про що свідчить постановлений щодо нього виправдувальний вирок суду. Таким чином, з 15 березня 2017 року по 16 жовтня 2023 року [PERSON] перебував під дією кримінально-правових обмежень, встановлених кримінальним процесуальним кодексом, які були застосовані по відношенню до нього. Відтак, в даному випадку слід враховувати не лише факт (дату) повідомлення про підозру, а й обставини втручання правоохоронного органу в особисті права позивача, зокрема, вилучення і арешт майна, яким він не міг розпорядитися до поки вирок суду не набув законної сили. Враховуючи зазначене, гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] становить 632000 гривень (8000 грн. х 79 міс). Також представник позивача вказав, що у відзиві обласної прокуратури зазначено, що відсутні підстави для збільшення розміру морального відшкодування, а заявлений позивачем розмір призводить до його безпідставного збагачення, з чим позивач не погоджується. Посилаючись на правові позиції судів касаційної інстанції, на практику ЄСПЛ, якими передбачено, зокрема, що «визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі», представник позивача наголошує на тому, що підставою для збільшення мінімально гарантованого розміру моральної шкоди є саме обставини цієї справи. Так, безпідставне перебування під слідством та судом на довгі роки призвело до порушення його звичного устрою життя, до невизначеності подальшого життя, до втрати соціальних зав`язків, повне відновлення яких є неможливим. [PERSON] ніколи не притягався до кримінальної відповідальності, завжди був законослухняним. Після затримання, вилучення належного йому автомобіля та арешту транспортного засобу, вручення повідомлення, а згодом й обвинувального акту, він тривалий час перебував у стані невпевненості в майбутньому, він не міг виїхати за межі України. Скільки потрібно часу для відновлення попереднього стану, способу, устрою життя, що мали місце до притягнення до кримінальної відповідальності, достеменно не відомо, але вочевидь для цього потрібні значні зусилля та багато часу. Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, сама можливість та відновлення у необхідному чи повному обсязі, що вочевидь має місце в даному випадку, повинна враховуватися під час визначення остаточного розміру моральної шкоди. Тому просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 07.04.2025 року від представника позивача адвоката Середи А.А. надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби, в які вказано, що позивач та його представник відхиляють викладені у відзиві на позов доводи як безпідставні та необґрунтовані. У відзиві Держказначейства відсутня правова позиція (обґрунтування, заперечення) щодо підстав для відмови в повному обсязі в частині стягнення розміру моральної шкоди, який визначається на підставі положень Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон 266/94-ВР), є мінімально гарантованим і повинен бути виплачений державою. При цьому Держказначейство формально, без належного обґрунтування, без належних на те підстав, просить суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Також представник позивача зазначив, що у відзиві на позов вказано, що позивачем не зазначено у позові і відповідно не доведено, що визначений до стягнення розмір моральної шкоди 900 000 грн. не приведе до його безпідставного збагачення. Як вказано у відповіді представника позивача, дане твердження відхиляється стороною позивача з наступних підстав. В позовній заяві окремо викладено підстави для збільшення гарантованого мінімального розміру моральної шкоди до 900 000 грн. Наведено обґрунтування такого збільшення. Зазначений розмір з урахуванням викладеного в позові не свідчить про бажання [PERSON] збагатитися за рахунок держави, а є справедливою та пропорційною компенсацією за спричинену моральну шкоду упродовж достатньо тривалого періоду часу. Безпідставне перебування під слідством та судом на довгі роки призвело до порушення його звичного устрою життя, до невизначеності подальшого життя, до втрати соціальних зав`язків, повне відновлення яких є неможливим. Також у відповіді на відзив на позов зазначається, що позиція Відповідача-3 (Державна казначейська служба України), зокрема, зводиться до того, що позивачу потрібно доводити те, що він мав намір продати чи подарувати належне йому майно - автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак [NUMBER] , чи що оскаржував арешт майна та/або незаконні дії органів досудового розслідування тощо. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до вищенаведених положень Закону № 266/94-ВР, у випадку незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Ці дії не підлягають доведенню у разі постановлення виправдувального вироку з реабілітуючих підстав, що мало у місце у випадку [PERSON] . Разом з цим, загальновідомо, що розпорядження (продаж, дарування тощо) майном, на яке накладено арешт, не можливо до скасування такого арешту, а [PERSON] використав своє право на оскарження ухвали про накладення арешту. Окрім цього представник позивача вказав, що однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом, а тому представник позивача вважає помилковими доводи ДКС України, що стягнення коштів є необґрунтованим, оскільки у рішеннях не наведено жодного доказу вини ДКС України щодо заподіяння шкоди». Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Також, відповідаючи на інші доводи, викладені у відзиві на позов, представник позивача зазначає, що подання разом з позовом документів, що підтверджують понесення відповідних витрат на правничу допомогу, розрахунок витрат, детальний опис робіт/ послуг тощо, не передбачено Законом і сторона має право та можливість здійснити такі дії під час розгляду справи в суді. У відповіді на відзив представник позивача просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 29.04.2025 року від відповідача Запорізької обласної прокуратури надійшли заперечення на відповідь представника позивача на відзив, в яких зазначалося, що Обласна прокуратура не погоджується з доводами позивача про початок його кримінального переслідування 15.03.2017 з огляду на наступне: 1.Щодо твердження позивача про внесення відомостей до ЄРДР № 12077080080001006 відносно нього. Частиною 1 ст. 214 КПК України визначено, що слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Аналіз вказаної статті свідчить, що підставою для внесення таких відомостей є факт наявності обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а не встановлення конкретної особи, яка його вчинила. Окрім того, на підтвердження зазначених обставин обласною прокуратурою надається витяг з кримінального провадження № 12017080080001006, а також постанова про доручення здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні слідчий групі від 15.03.2017. Так, у вказаних документах зазначено, що кримінальне правопорушення вчинено невстановленою особою. У цих документах відсутнє будь-яке посилання на конкретних осіб. Вказане також підтверджує, що кримінальне провадження № 12077080080001006 відкрито за фактом вчинення кримінального правопорушення, а не щодо певної особи. Це має істотне значення для правового статусу учасників провадження та допустимості здійснення окремих процесуальних дій. Таким чином, внесення відомостей до ЄРДР здійснюється за фактом кримінального правопорушення, а не щодо конкретної особи. Лише після цього, в межах досудового розслідування, встановлюється особа, причетна до його вчинення та, відповідно, такій особі повідомляється про підозру. Будь-яке інше трактування суперечить положенням закону та вищезазначеним документам, доказів протилежного позивачем не надано. 2.Щодо доводів позивача про його фактичне затримання (обмеження його пересування, у тому числі шляхом примусового залучення до проведення огляду місця події, відібрання зразків відбитків пальців рук). Позивач стверджує про факт свого затримання у межах кримінального провадження, однак не надає жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували дії працівників органу досудового розслідування, спрямовані на фактичне позбавлення його свободи пересування. Відповідно до частини 1 статті 209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою. Таким чином, визначальною ознакою затримання є не суб`єктивне переконання особи чи її твердження, а об`єктивні дії уповноважених осіб, які мають характер фактичного позбавлення волі. Частиною 5 ст. 208 КПК України визначено, що про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, обов`язково складається протокол, в якому, крім відомостей, передбачених статтею 104 цього Кодексу, зазначаються: місце, дата і точний час (година і хвилини) затримання відповідно до положень статті 209 цього Кодексу; підстави затримання; результати особистого обшуку; клопотання, заяви чи скарги затриманого, якщо такі надходили; повний перелік процесуальних прав та обов`язків затриманого. У разі якщо на момент затримання прізвище, ім`я, по батькові затриманої особи не відомі, у протоколі зазначається докладний опис такої особи та долучається її фотознімок. Протокол про затримання підписується особою, яка його склала, і затриманим. Копія протоколу негайно під розпис вручається затриманому та надсилається прокурору. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують: застосування до позивача 15.03.2017 фізичних або адміністративних обмежень свободи пересування; примусове утримання в приміщеннях правоохоронних органів; перешкоджання залишенню певного місця; складання будь-яких документів, що підтверджують обмеження свободи (протокол затримання, повідомлення про підозру, ухвала суду тощо). Позивач також не зазначає конкретного часу, місця, осіб чи обставин, які б свідчили про наявність дій, що могли б бути кваліфіковані як фактичне затримання. Більше того, суб`єктивне відчуття дискомфорту чи спілкування з працівниками поліції саме по собі не свідчить про затримання у розумінні кримінального процесуального законодавства. Таким чином, прошу суд відхилити доводи позивача як необґрунтовані та недоведені, а також врахувати, що відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України тягар доказування обставин, на які посилається позивач, покладається саме на нього. 3.Щодо доводів позивача, що його залучено до проведення огляду місця події. Відповідно до частини 3 статті 237 КПК України для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів. В наявному протоколі огляду місця події позивача не зазначено як учасника процесуальної дії. Його ім`я не внесене до розділу протоколу, де перелічуються особи, які брали участь у проведенні слідчої (розшукової) дії, не вказано його процесуальний статус, а також відсутній підпис, що підтверджував би участь у дії. Таким чином, належним підтвердженням участі особи у слідчій дії є її чітка ідентифікація у протоколі, складеному відповідно до вимог КПК України. У разі, якщо особа дійсно брала участь у проведенні огляду, це обов`язково мало бути зазначено в такому протоколі. Відтак, у протоколі огляду місця події відсутня згадка про позивача як учасника огляду місця події, а тому відсутні підстави вважати, що він був учасником вказаної слідчої дії та його право на вільне пересування було обмежено. Твердження позивача, які не мають підтвердження в офіційних документах, складених відповідно до вимог КПК України, є суб`єктивними припущеннями і не можуть бути покладені в основу юридичної оцінки. 4.Щодо доводів позивача про примусове відібрання у нього зразків папілярних візерунків пальців рук. Відповідно до статті 245 КПК України, відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими статтею 241 цього Кодексу. У разі відмови особи добровільно надати біологічні зразки слідчий суддя, суд за клопотанням сторони кримінального провадження, що розглядається в порядку, передбаченому статтями 160-166 цього Кодексу, має право дозволити слідчому, прокурору (або зобов`язати їх, якщо клопотання було подано стороною захисту) здійснити відбирання біологічних зразків примусово. Частиною 2 ст. 141 КПК України визначено, що перед початком освідування особі пропонується добровільно пройти освідування на підставі постанови дізнавача, слідчого, прокурора, а в разі її відмови освідування здійснюється примусово виключно на підставі постанови прокурора. У разі необхідності освідування здійснюється за участю судово-медичного експерта, лікаря або спеціаліста. Отже, постанова слідчого є достатньою та законною підставою для здійснення зазначеної слідчої дії. Для того, щоб певну процесуальну дію вважати примусовим заходом у розумінні КПК, вона має бути пов`язана з позбавленням особу певних прав, зокрема свободи пересування, або вимагати ухвали слідчого судді (наприклад, як обшук, затримання чи інший захід забезпечення кримінального провадження). Відібрання відбитків пальців у порядку статті 245 КПК не є затриманням, не передбачає обмеження волі, не порушує прав особи у процесуальному значенні та не потребує судового дозволу. Відповідно, така дія не є примусовою у контексті забезпечення кримінального провадження та не може розцінюватися як втручання у права особи. Таким чином, відібрання зразків папілярних візерунків пальців рук у позивача було здійснено на законних підставах, без порушення його прав, у межах повноважень органу досудового розслідування та з дотриманням вимог КПК України. Твердження позивача про незаконність чи примусовий характер зазначеної дії є юридично необґрунтованими та мають бути відхилені судом як такі, що не підтверджуються положеннями чинного законодавства. 5.Щодо доводів позивача про початок його кримінального переслідування 15.03.2017 у зв`язку з вилученням у нього вантажного автомобіля «MAN 14.272», що належить йому на праві власності. Відповідно до статті 56 Конституції України, відшкодуванню підлягає шкода, завдана незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органів державної влади. У межах кримінального провадження 15.03.2017 було вилучено автомобіль позивача, на який у подальшому на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2017 у справі № 336/1583/17 накладено арешт. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11.04.2017 у справі № 336/1583/17 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишено - без змін. Вилучення майна в межах кримінального провадження, до моменту повідомлення особі про підозру, відбувалося на підставі ст. ст. 167-173, 233 КПК України та ухвали слідчого судді, яку залишено в силі апеляційною інстанцією. Таким чином, ухвала Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2017 у справі № 336/1583/17 пройшла перегляд в апеляційному порядку за скаргою позивача, законність дій слідчого та прокурора була підтверджена апеляційним судом, що свідчить про відсутність незаконних дій органу досудового розслідування. Крім того, зазначений транспортний засіб було передано на зберігання власнику позивачу, що підтверджує відсутність обмеження його права користування майном. Тобто, жодного фактичного чи юридичного позбавлення позивача можливості володіти та користуватися автомобілем не відбулося. За цих умов дії органу досудового розслідування, пов`язані з вилученням та арештом транспортного засобу, не були визнані незаконними, а тому відсутні правові підстави для компенсації моральної шкоди у межах спеціального Закону України № 266/94-ВР. На загальних підставах (ЦКУ) також не доведено ані неправомірності дій, ані настання шкоди. Дії органу досудового розслідування до моменту повідомлення про підозру, у тому числі вилучення транспортного засобу, були законними, санкціонованими судом, та не спричинили фактичного позбавлення позивача права користування майном, а відтак не є підставою для відшкодування моральної шкоди ані за спеціальним законом, ані на загальних підставах. Крім того, слід зазначити, що позивач не скористався передбаченим законом правом на оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування у порядку, передбаченому статтею 303 КПК України. Відсутність оскарження у відповідному процесуальному порядку свідчить про відсутність належної процесуальної реакції на можливі порушення та не може бути підставою для визнання дій органу досудового розслідування незаконними у межах даного цивільного провадження. Представник Запорізької обласної прокуратури вважає, що усі дії органу досудового розслідування були законними та здійснені з дотриманням вимог КПК України. Порушення прав позивача 15.03.2017 не встановлено. Отже, відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди за період з 15.03.2017 до 20.09.2017 дати повідомлення про підозру позивачу. 01.05.2025 року від представника позивача адвоката Середи А.А. надійшла заява про виклик та допит свідків, в якій представника просив викликати та допитати в якості свідків [PERSON] та [PERSON] (а. с. 146-147). 01.05.2025 року судове засідання в цій справі не відбулося у зв`язку з тим, що суддя перебував в нарадчій кімнаті по кримінальній справі. Розгляд справи перенесено на 14.08.2025 року (довідка на а. с. 151). 15.05.2025 року від представника позивача адвоката Середи А.А. надійшла заява про долучення доказів (а. с. 152-154). 01.08.2025 року від представника відповідача - Головного управління Національної поліції в Запорізькій області надійшло клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 14.08.2025 року, на іншу дату у зв`язку з відпусткою представника. 14.08.2025 року підготовче судове засідання за вищевказаним клопотанням відкладено на 07.10.2025 року. 07.10.2025 року в судовому засіданні закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 09.12.2025 року. 09.12.2025 року до суду надійшла заява представника позивача адвоката Середи А.А. про виклик та допит свідка [PERSON] . 09.12.2025 року в судовому засіданні заслухано учасників справи, допитано свідка [PERSON] та самого позивача в порядку ст.\~92 ЦПК\~України, досліджено докази, проведено судові дебати. На підставі абз. 2 ч.\~ 1 ст.\~ 244 ЦПК\~України ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 09.12.2025 року. Судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Так, 17 березня 2017 року слідчим відділенням Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (далі орган досудового розслідування, Відповідач-1) розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017080080001006 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України відносно [PERSON] та [PERSON] , які фактично були затримані та за участі яких 15.03.2017 року проводився огляд місця події за адресою: [ADDRESS] . Крім того, з місця події слідчим вилучено вантажний автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак [NUMBER] , що на праві власності належить [PERSON] . Також позивач вказав, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за клопотанням органу досудового розслідування, погодженого прокурором, слідчим суддею накладено арешт на вилучений 15.03.2017 року під час огляду місця події належний [PERSON] автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак [NUMBER] . 20.09.2017 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. В цей же день до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя органом досудового розслідування подано клопотання про застосування відносно [PERSON] запобіжного заходу у вигляді нічного домашнього арешту. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2017 року відносно [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. 29.09.2017 року відносно [PERSON] та [PERSON] органом досудового розслідування складено, а прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 1 затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12017080080001006, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 3 ст. 185 КК України за фактом таємного викрадення чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у сховище. 04.10.2017 року зазначений обвинувальний акт було скеровано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. 05.12.2022 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у справі № 336/5563/17 постановлено виправдувальний вирок, яким [PERSON] виправдано за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення. Також скасовано арешт на автомобіль «MAN 14.272», державний номерний знак [NUMBER] , що на праві власності належить [PERSON] . На вказаний вирок прокурором Шевченківської окружної прокуратури було подано апеляційну скаргу до Запорізького апеляційного суду. 16.10.2023 року колегією суддів Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок від 05.12.2022 року залишено без змін. 20.02.2024 року колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2022 року та на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16.10.2023 року у справі № 336/5563/17 відносно [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] , посилаючись на те, що виправдувальний вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2022 року набрав законної сили і це рішення суду є остаточним, а також посилаючись на те, що під дією кримінально-процесуальних норм і обтяжень, пов`язаних з притягненням його до кримінальної відповідальності та неможливістю користуватися своєю власністю, він перебував з 15.03.2017 року (з дня, коли відносно нього було розпочато досудове розслідування) та 16.10.2023 року (день набрання чинності виправдувальним вироком суду) загалом упродовж 6 років та 7 місяців, розрахував гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який становить 632\~000 гривень (8000 грн. х 79 міс). Позивач вказав, що йому спричинені додаткові моральні страждання, оскільки безпідставне перебування під слідством та судом на довгі роки призвело до порушення його звичного устрою життя, тому що після затримання, вилучення належного йому автомобіля та арешту транспортного засобу, вручення повідомлення, а згодом й обвинувального акту, він тривалий час перебував у стані невпевненості в майбутньому, він не міг виїхати за межі України. Скільки потрібно часу для відновлення попереднього стану, способу, устрою життя, що мали місце до притягнення до кримінальної відповідальності, достеменно не відомо, але вочевидь для цього потрібні значні зусилля та багато часу до невизначеності подальшого життя, до втрати соціальних зав`язків, повне відновлення яких є неможливим, а тому позивач просив збільшити розмір відшкодування моральної шкоди до 90000 грн. Основним запереченням відповідачів є те, що вони не погоджуються з визначеним позивачем періодом перебування його дією кримінально-процесуальних норм і обтяжень, пов`язаних з притягненням його до кримінальної відповідальності та неможливістю користуватися своєю власністю (тобто, з моменту, коли відносно нього було розпочато досудове розслідування, а саме, з 15.03.2017 року) та по день набрання законної сили виправдувальним вироком суду (тобто, по 16.10.2023 року), що в загальній сумі складає 79 місяців, а гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] становить 632000 гривень (8000 грн. х 79 міс). Відповідач Запорізька обласна прокуратура визнає позовні вимоги [PERSON] частково - щодо стягнення на його користь гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди саме за період з 20.09.2017 (дата повідомлення позивачу про підозру) по 16.10.2023 (набрання реабілітуючим рішенням законної сили), що загалом становить 72 місяці 26 днів, а не 79 місяців, як вказував позивач. Тому за підрахунками відповідача Запорізької обласної прокуратури вірно розрахований мінімальний розмір моральної шкоди, гарантований законодавством, становить 582\~933,33 грн., виходячи з розрахунку: 72 місяці х 8000 грн. + (8000 : 30) х 26). Також відповідачі не погоджуються з позовними вимогами [PERSON] щодо збільшення мінімально гарантованої суми відшкодування моральної шкоди до 90\~000 грн., оскільки вважають такі вимоги позивача необґрунтованими та недоведеними. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Як передбачено ст.\~2 вказаного Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у\~статті 1\~цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1\~частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної шкоди громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №\~686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Що стосується визначення поняття «час перебування під слідством чи судом», застосоване законодавцем у ст.\~13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд зазначає таке. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України притягнення до кримінальної відповідальності це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі №1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. За наведеного суд доходить висновку, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, 20.09.2017\~по 16.10.2023,\~тобто з\~дня повідомлення\~позивача про\~підозру у\~ вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Аналогічний висновків\~щодо трактування поняття «час перебування під слідством чи судом» дійшов Верховний Суд у справі № 534/955/17, постанова від 18.09.2018. Отже, відповідно до ч.\~3 ст.\~13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягає шкода у розмірі 584\~000 грн., виходячи з розрахунку: 73 місяців х 8000 грн. Щодо заявлених [PERSON] позовних вимог про збільшення гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди до 900\~000 грн., то суд не вбачає підстав для такого збільшення, оскільки позивачем не надано достатніх доказів стосовно того, що йому спричинені додаткові моральні страждання внаслідок безпідставного перебування під слідством та судом, і що це на довгі роки призвело до порушення його звичного устрою життя та йому потрібні додаткові значні зусилля для відновлення попереднього стану, способу, устрою життя, що мали місце до притягнення до кримінальної відповідальності. Що стосується доводів позовної заяви про спричинення моральної шкоди внаслідок незаконного арешту транспортного засобу позивача, суд зазначає, що така моральна шкода підлягає відшкодуванню у зв`язку із самим фактом допущеного порушення майнових прав особи. Тривалість такого порушення має не пряме, а опосередковане значення для визначення належного розміру справедливого відшкодування моральної шкоди за таке правопорушення, що не може бути обраховано з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки законом такого не передбачено. У зв`язку із застосуванням та перебуванням автомобіля під арештом, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених законодавством (частина друга статті 13 Закону), тобто із застосуванням загальних правил статей\~23,\~1167\~ЦК України судом, виходячи з принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також виходячи з співмірності заявлених вимог тим стражданням, яких зазнала особа в результаті вчинених щодо неї протиправних дій. Аналогічних висновків щодо правозастосування дійшов Верховний Суд у вищезгаданій поставні від 18.09.2018 у справі № 534/955/17, постанова від 18.09.2018. Судом встановлено, що транспортний засіб був вилучений 20.09.2017 під час огляду місця події, ухвалою слідчого судді від 21.03.2017 на транспортний засіб накладено арешт, 29.05.2017 автомобіль, як речовий доказ, переданий на відповідальне зберігання [PERSON] . Остаточно доля речових доказів вирішена у дату набрання вироком законної сили 16.10.2023. До цієї дати позивач не міг у повній мірі реалізувати своє право власника, яке відповідно до ст.\~317 ЦК\~України складається із права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За наведеного суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню частково, в частині вимог про відшкодування моральної шкоди за період незаконного перебування позивача під слідством та судом з 20.09.2017 по 16.10.2023 (73 місяці) у розмірі 584\~000, а також, з урахуванням засад розумності та справедливості, у зв`язку з фактом незаконного перебування автомобіля під арештом, у розмірі 20\~000, грн, що разом становить 604\~000грн. Питання судових витрат не може бути вирішено, оскільки позивачем або його представником не надано відповідних доказів на підтвердження понесення таких витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial