Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

у грудні 2024 року позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Кисель А.С., звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича компанія «Нова інформація», про захист честі, гідності та ділової репутації. Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним. [INFO] на веб-сайті Інтернет-видання «Gazeta.ua» було розміщено публікацію (посилання: [INFO] ) стосовно [PERSON] (далі - Позивач). Публікація розміщена під назвою: «[INFO]» та включає, серед іншого наступний текст: «Правоохоронці встановили, що за кермом іномарки, яка збила [PERSON] з [PERSON] , був 35-річний суддя Господарського суду Луганської області [PERSON]. Очевидці кажуть, що машина мчала зі швидкістю близько 120 км/год. Після того як [PERSON] зник з місця аварії, він зупинив авто «беркутівців». Зізнався, що скоїв наїзд. [PERSON] мені сказав, що був тверезим, - каже голова Господарського суду. - Мені важко про це говорити. Така трагедія». Прізвище Позивача станом на 2007 рік було «[PERSON]». 13.01.2018 року Позивач змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданим повторно Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 18.03.2023 року. На веб-сайті Інтернет-видання «Gazeta.ua» у розділі «Контакти» розміщено інформацію про те, що власником Інтернет-видання є ТОВАРИСТВО 3 ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВИДАВНИЧА КОМПАНІЯ «НОВА ІНФОРМАЦІЯ» (код ЄДРПОУ 43963091), роздруківка на підтвердження додається) (далі - Відповідач). Публікація Відповідача фактично містить звинувачення Позивача у вчиненні кримінального правопорушення, у перевищенні швидкості, спробі зникнення з місця «події», яку описує Відповідач, а також про вислів «голови Господарського суду», який ніби-то мав місце у дійсності. Проте, викладена інформація щодо Позивача є недостовірною, нічим не підтвердженою, не містить посилань на джерело інформації, а відомості від «правоохоронців» об?єктивно не могли стати відомі Відповідачу, як і будь-якій іншій особі, на яку чинним законодавством не покладено обов?язку здійснення повноважень органу досудового розслідування. Поширена Відповідачем інформація в Інтернет-виданні «Gazeta.ua», є недостовірною, не відповідає дійсності, оскільки автор не міг бути обізнаним про такі обставини. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред?явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім?ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Поширенням такої інформації було порушено права Позивача, з огляду на що постала необхідність у захисті його честі, гідності та ділової репутації. ЩОДО НЕДОТРИМАННЯ ВИМОГ ПЕРЕВІРКИ ДОСТОВІРНОСТІ ПОШИРЕНОЇ ІНФОРМАЦІЇ. Частина 2 ст. 302 ЦК України встановлює, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов?язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов?язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов?язана робити посилання на таке джерело. Достовірність є однією з найсуттєвіших загальних властивостей інформації. Переконання в достовірності інформації покладається на особу, яка її поширює. Достовірність є основоположною вимогою щодо інформації, це загальна властивість інформації, яка визначає ступінь об?єктивно точного відображення подій, фактів, що мали місце. Зміст цього стандарту зводиться до того, що кожен факт, який подається в матеріалах повинен мати ідентифіковане та надійне джерело інформації. Посилання на компетентне джерело інформації є єдиним доказом того, що обставини, про які розповідають, відбуваються насправді та позбавлені такої ознаки, як домисел; і формує підстави для того, щоб не тільки автор матеріалу був переконаний, що інформація перевірена і точна, а й читач мав можливість переконатися в цьому. Важливість такої вимоги до поширюваної інформації, як достовірність, неодноразово підкреслювалась, як у рішеннях національних судів, так і у рішеннях Європейського суду з прав людини. ЄСПЛ у рішенні у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» прийшов до висновку, що будь-яка особа, яка вирішує розкрити інформацію, має ретельно перевірити (наскільки дозволяють обставини), чи є така інформація точною та надійною. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ у справі «Дорота Канія проти Польщі» наголошено, що для звільнення від звичного обов?язку перевіряти фактичні твердження, необхідні особливі підстави. Існування таких підстав залежить, зокрема, від того, наскільки суб?єкти, які поширюють інформацію, можуть обґрунтовано вважати свої джерела достовірними. Цей фактор, зі свого боку, вимагає розгляду інших елементів, таких як авторитет джерела, чи провів суб?єкт достатню кількість досліджень перед публікацією, чи подав суб?єкт історію у розумно збалансованій манері. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При цьому відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в Постанові від 10.02.2021 року у справі № 753/338/19, саме на відповідача покладаються обов?язки: переконатися у достовірності поширеної ним інформації; у разі відсутності доказів достовірності оспорюваної інформації утриматися від її поширення; надати суду докази достовірності такої інформації, а в разі їх відсутності - видалити та спростувати її. Положеннями національного законодавства та сталою практикою Європейського суду з прав людини підтверджується обов?язок відповідача у цій категорії справ перевіряти поширену ним інформацію та її джерела. Тобто тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію. Відповідач не зазначає про джерела своєї обізнаності, не наводить жодного джерела на підтвердження поширеної ним інформації. Фрагмент публікації, який безпосередньо стосується Позивача, містить вказівку за твердженням Відповідача, отримана саме від «очевидців». Проте Відповідачем не зазначено того, хто саме виступав «очевидцем» описаного епізоду, у який спосіб Відповідачем могла бути отримана інформація про швидкість руху транспортного засобу, яким чином такі відомості могли бути перевірені. На думку Позивача, Відповідач, посилаючись у публікації на отримання інформації зі слів очевидців, коло яких неможливо встановити, в дійсності висловлює недостовірну інформацію зі вказівкою на неіснуюче джерело. Наведене обумовлено неможливістю перевірити факт отримання інформації зі слів «очевидців». При цьому, тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію, Позивач лише доводить сам факт її поширення. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 10.02.2021 року у справі № 753/338/19, саме на відповідача покладаються обов?язки: переконатися у достовірності поширеної ним інформації; у разі відсутності доказів достовірності оспорюваної інформації утриматися від її поширення; надати суду докази достовірності такої інформації, а в разі їх відсутності - видалити та спростувати її. Отже, положеннями національного законодавства та сталою практикою Європейського суду з прав людини підтверджується обов?язок відповідача у цій категорії справ перевіряти поширену ним інформацію та ї джерела. ЩОДО ХАРАКТЕРУ ВИСЛОВЛЮВАНЬ. Зважаючи на вищезазначене, інформація, поширена Відповідачем щодо Позивача має сильне негативне забарвлення, та не ґрунтуючись на жодних фактичних даних, є дискредитаційною, образливою та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Внаслідок поширення недостовірної інформації відбулось порушення особистих немайнових прав Позивача. Ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно зі ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації і може звернутися з позовом про її захист. Зокрема, у постанові від 18.06.2020 р. у справі № 522/18103/14-ц Верховним Судом було зазначено: «під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов?язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло». При цьому під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов?язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у т.ч. підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Звертає увагу, що інформація, опублікована Відповідачем, виражена у формі фактичних тверджень, а не оціночних суджень, оскільки у тексті йдеться про фактичні обставини. Відповідно до ст. 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб?єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Згідно з ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згадана недостовірна інформація розповсюджена саме з метою навмисного завдання шкоди особистим немайновим правам Позивача, дискредитації його в очах широкого загалу. Публікація та обставини, в ній описані, побудовані таким чином, щоб привернути додаткову увагу з боку читачів та водночас дезінформувати їх. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права (такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2022 у справі № 527/1812/16-1). В свою чергу Верховний Суд у постанові від 22.11.2021 року у справі №761/32924/19 здійснив розмежувальне тлумачення «фактичного твердження» та «оціночного судження». Верховний Суд наголосив, що фактичне твердження с логічною побудовою та викладенням певного факту чи групи фактів, а факт є явищем об?єктивної дійсності, конкретними життєвими обставинами, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Сам по собі факт є категорією об?єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, а тому його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Натомість судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки. Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з?ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановлювати факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Зазначає, що інформація щодо Позивача, яка оскаржується, не підпадає під ознаки оціночних суджень та висловів, а є твердженнями про факти та обставини, яких у дійсності не існує. ЄСПЛ вказує, що у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (UKRAINIAN MEDIA GROUP v. UKRAINE, № 72713/01, § 41, 42, ЄСПЛ, 29 березня 2005 року). Таким чином, інформація, достовірність якої оспорюється Позивачем, не носила характер оціночних суджень або критичних висловів, а була викладена у ствердній категоричній формі, носила характер фактичних даних. НАЯВНІСТЬ В ДІЯХ ВІДПОВІДАЧА ЮРИДИЧНОГО СКЛАДУ ПРАВОПОРУШЕННЯ. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 (далі - Постанова Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь- який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Позивач зазначає, що поширена Відповідачем інформація містить всі чотири вищезазначені складові, що обумовило необхідність у зверненні Позивача до суду для захисту честі, гідності та ділової репутації. а) Щодо поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб Так, під поширенням інформації, виходячи з п. 15. Постанови пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв?язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширення оскаржуваної інформації підтверджується посиланням, розміщеним в позовній заяві. Відповідач поширило (опублікувало) недостовірну інформацію, довело її до відома значної кількості читачів. Вказану інформацію було переглянуто в Інтернет-виданні «Gazeta.ua», тобто вказана інформація стала доступною для широкого загалу. Публікацію було прокоментовано, що свідчить про доведення неправдивої інформації до необмеженого кола осіб, зокрема, колег, знайомих (роздруківки окремих коментарів додаються). Поширення інформації спрямовано на значне зниження рівня довіри до Позивача, висвітлення Позивача як особи, яка ніби-то вчинила кримінальне правопорушення (факт чого не доведено), позбавлення доброзичливого ставлення з боку оточуючих. б) Щодо асоціювання поширеної інформації з конкретною фізичною особою, тобто Позивачем. Поширена Відповідачем інформація має чітку спрямованість щодо особи Позивача, так як у публікації Відповідача було вказано сукупність відомостей про Позивача. У поширеній Відповідачем спірній інформації міститься достатньо відомостей, які свідчать про те, що йдеться саме про Позивача. Такі відомості дозволять вказати на те, що у сторонньої особи повинно скластися уявлення про згадку в наведених фразах та реченнях саме про Позивача. Поряд з правильним написанням у прізвищі Позивача за текстом зроблено описку. Водночас така описка не заважає однозначно ідентифікувати Позивача, зважаючи на сукупність наявних у публікації даних. в) Щодо поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності (вже було зазначено вище). Відповідачем було поширено про Позивача недостовірну інформацію, яка суперечить тій, яка наявна у низці офіційних, загальнодоступних джерел. 2) Щодо поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Поширення інформації було спрямоване на значне зниження авторитету Позивача, формування негативної громадської думки про нього, та фактично призвело до невідворотних наслідків для його репутації, а тому є таким, що порушує право Позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Викладена недостовірна інформація розповсюджена Відповідачем саме з метою навмисно завдати шкоди особистим немайновим правам Позивача. Позивач Указом Президента України від 4 серпня 2003 року № 802/2003 призначений на посаду судді військового місцевого суду Луганського гарнізону строком на п?ять років. Указом Президента України від 4 жовтня 2005 року № 1412/2005 Позивач призначений на посаду судді Господарського суду Луганської області в межах п?ятирічного строку. Постановою Верховної Ради України від 15 січня 2009 року № 887-VI обраний на посаду судді Апеляційного суду міста Києва безстроково Постановою Верховної Ради України від 19 травня 2011 року № 3399-VІ обраний на посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Рішенням Вищої ради правосуддя від 8 листопада 2018 року № 3381/0/15-18 Позивач переведений на посаду судді Апеляційного суду Одеської області. Рішенням Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року № 2733/0/15-19 Позивач переведений на посаду судді Одеського апеляційного суду. Позивач тривалий час здійснює наукову та практичну діяльність, підвищує свою кваліфікацію як спеціаліст та професіонал. Вся поширена Відповідачем недостовірна інформація спрямована на те, щоб читачі не сприймали Позивача як особу зі значною кількістю досягнень та знань; на нівелювання наявної у інших відкритих джерелах інформації про Позивача. СПОСОБИ ЗАХИСТУ, ОБРАНІ ПОЗИВАЧЕМ. Згідно з частиною 4 статті 32 Конституції кожному гарантується судовий захист права вимагати вилучення будь-якої інформації про себе. Відповідно до ст. 278 Цивільного кодексу України якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене у газеті, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які готуються до випуску у світ, суд може заборонити розповсюдження відповідної інформації. Якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене в номері (випуску) газети, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які випущені у світ, суд може заборонити (припинити) їх розповсюдження до усунення цього порушення, а якщо усунення порушення неможливе, - вилучити тираж газети, книги тощо з метою його знищення. У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Відповідно до статті 34 Конституції України, а так само і статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачена свобода кожної людини на вираження поглядів, з чим пов?язані права дотримуватися своїх переконань, одержувати та поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Водночас Європейський Суд з прав людини відзначив, що таке право в демократичному суспільстві не може бути абсолютним, через що зазначені статті надають державі певну свободу розсуду втручання у здійснення цього права задля захисту прав інших людей, зокрема таке втручання здійснюється на підставі та в порядку, визначеному законом. Верховний Суд у постанові від 11.10.2023 року у справі № 756/10624/21 виклав висновок про те, що у разі поширення в мережі «Інтернет» інформації, яка порушує особисте немайнове право особи, вимога про видалення статті з інтернету є належним способом захисту. У наведеній справі суд підкреслив, що особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв?язку із цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до ст. 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений гл. 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, які спричинило це порушення. Заявлений позивачем спосіб спростування, у тому числі шляхом вилучення (видалення) публікацій, є ефективним способом захисту порушеного права позивача. Таким чином, саме видалення фрагменту публікації, в якому йдеться про особу Позивача, є належним способом відновлення репутації Позивача як спеціаліста, громадянина, людини, яка як при виконанні своїх повноважень та професійних обов?язків, так і в цілому, діє у повній відповідності до чинного законодавства України. ЩОДО СТРОКІВ ПОЗОВНОЇ ДАВНОСТІ. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, становлених законом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно з пунктом 1 частини першої статті 268 ЦК позовна давність на них не поширюється. Таким чином, до вимог щодо видалення наведеної вище недостовірної інформації позовна давність не застосовується. Наголошує також, що порушенням у даному випадку є триваючим, оскільки публікація безперервно перебуває у відкритому доступі, продовжує поширюватись читачами, доповнюється коментарями. У постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 804/401/17 вказано, що триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Триваюче порушення характеризується тим, що не має чітко окреслених часових рамок, а тому строк позовної давності за триваючим порушенням слід обчислювати з моменту припинення такого порушення (ухвала Апеляційного суду Донецької області від 26.09.2017 року у справі № 233/2495/17). Тривалість існування публікації у відкритому доступі додатково посилює шкоду, яка завдається репутації Позивача, робить складнішим можливість її відновлення, ускладнює позбавлення негативних наслідків, спричинених опублікуванням допису про Позивача. Враховуючи викладене вище, просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), інформацію, поширену [INFO] ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВИДАВНИЧА КОМПАНІЯ «НОВА ІНФОРМАЦІЯ» (код ЄДРПОУ: 43963091) у Інтернет-виданні «Gazeta.ua» за посиланням: [INFO], а саме назву публікації: «[INFO]» та фрагмент публікації, що включає наступний текст: «Правоохоронці встановили, що за кермом іномарки, яка збила [PERSON] з [PERSON] , був 35-річний суддя Господарського суду Луганської області [PERSON]. Очевидці кажуть, що машина мчала зі швидкістю близько 120 км/год. Після того як [PERSON] зник з місця аварії, він зупинив авто "беркутівців". Зізнався, що скоїв наїзд. [PERSON] мені сказав, що був тверезим, - каже голова Господарського суду. - Мені важко про це говорити. Така трагедія» та зобов`язати ТОВАРИСТВО 3 ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВИДАВНИЧА КОМПАНІЯ «НОВА ІНФОРМАЦІЯ» (код ЄДРПОУ: 43963091) не пізніше 5 (п?яти) календарних днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили видалити інформацію (фрагмент публікації); стягнути з ТОВАРИСТВА 3 ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВИДАВНИЧА КОМПАНІЯ «НОВА ІНФОРМАЦІЯ» (код ЄДРПОУ: 43963091) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) судові витрати - сплачений судовий збір. 05 грудня 2024 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі справ 09 грудня 2024 року. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 17 лютого 2025 року. 15 січня 2025 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, який обгрунтований наступним. Відповідач, ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ", всі позовні вимоги Позивача, зазначені у позовній заяві - відхиляє, оскільки вважає їх необґрунтованими, та такими, що не відповідають дійсності та чинному законодавству України. ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" не порушив жодної норми законодавства та діє виключно в межах норм Конституції України, діючого законодавства України та норм міжнародного права. Відповідач, ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ", повністю не визнає позовні вимоги Позивача з наступних підстав. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (надалі за текстом іменується "постанова Пленуму" або "Постанова"), відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідно до п.4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Звертають увагу, що ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" не могла публікувати та поширювати інформацію про Позивача (як зазначає сам Позивач - стаття розміщена "31" травня 2007 року), оскільки відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" було зареєстровано "11" листопада 2020 року, тобто після спливу майже 13 років з моменту виходу публікації, яку оспорює Позивач (на підтвердження надають копію виписки Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та інших документів, які це підтверджують). Позивачем також надано "роздруківку" з ЄДР по ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ", яка підтверджує зазначені твердження - дату реєстрації. ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" не публікувало і не поширювало "31" травня 2007 року жодних статей, відомостей та новин про Позивача, оскільки навіть не існувало на той час (не було зареєстровано). Виходячи з наявного факту, який не підлягає спростуванню (щодо реєстрації компанії через 13 років після публікації новини), дивними є твердження Позивача у позовній заяві, що саме Відповідачем було опубліковано вказану новину і що саме Відповідач порушив немайнові права Позивача. Також звертають увагу на п.12 постанови Пленуму, яка регламентує, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Тобто, обов`язок встановлення належних відповідачів по зазначеній категорії справ є обов`язком саме Позивача через механізм витребування відповідної інформації в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адрес українського сегмента мережі Інтернет. Також зауважує, що аналізуючи п.12 Постанови, характерною ознакою належного відповідача у мережі інтернет є особа, яка саме "створила технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації". Однак, як було доведено вище, ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" не було зареєстровано на момент публікації оспорюваної інформації та не створювало жодних технологічних можливостей та умов для поширення недостовірної інформації щодо Позивача. Тобто, в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що саме ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" є автором поширеної оспорюваної інформації та/або саме ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" публікувало зазначену новину. Аналізуючи позовну заяву та додатки до неї необхідно констатувати, що Позивачем не вчинено жодних дій для встановлення осіб, які створили та здійснили поширення інформації, яка, на думку Позивача, є недостовірною. Також звертає увагу, що Позивач не був позбавлений можливості звернутись до суду із клопотанням про витребування відповідних доказів для підтвердження належності вказаного відповідача або особисто звернутись до адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет - однак таким правом не скористався. Поряд з цим, у відповідності до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд не збирає докази самостійно. У даному випадку, з процесуальної точки зору, докази для належного підтвердження власника веб-сайту відсутні не у зв`язку із тим, що таких даних взагалі не існує, а у зв`язку із тим, що сторона Позивача вважала недоцільним самостійне відшукування або витребування таких доказів. Хоча обов`язок встановлення покладений саме на Позивача. Відповідач

Outcome: dismissed