Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що перебував у шлюбі з відповідачем, мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду шлюб між ними розірвано. Донька проживає з ним. Позивач, з метою створення для доньки належних соціально - побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання їх спільної дитини. Переконаний, що донька повинна проживати разом з ним в будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивач спроможний забезпечити доньку всім необхідним, працює на посаді директора ТОВ «Компанія Техінвест» м. Верхньодніпровськ, та має постійний стабільний дохід. Він є батьком, який самостійно виховує та утримує дитину. Встановлення факту самостійного виховання дитини та її утримання потрібно для реалізації різних соціальних цілей без необхідності щоразу звертатись до матері для отримання її згоди, в тому числі на переміщення дитини, на здійснення медичних втручань, а також для отримання соціальних послуг або документів, можливості одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, отримання відстрочки від мобілізації. Провадження у справі відкрито 30.09.2025. Ухвалою від 06.11.2025 закрито підготовче провадження та призначений судовий розгляд справи. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Повідомив, що на початку війни відповідач разом з донькою виїхали за кордон та проживали в Ірландії. Відповідач там створила сім`ю з іншим чоловіком, з яким їх донька не знайшла контакту та спільної мови. У зв`язку з цим відповідач попросила забрати доньку і дитина повернулася жити до батька, яку він вже тривалий час самостійно виховує та утримує. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, підтвердивши факти, викладені в позовній заяві. Додала, що встановлення даного факту позивачеві необхідно для вирішення різних побутових питань. Наприклад, зараз він не може навіть зняти дитину з реєстрації за місцем проживання матері та зареєструвати за місцем свого проживання. Також у випадку мобілізації, дитина може залишитися сама. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Під час підготовчого засідання надала заяву, у якій позовні вимоги не підтримала, свою позицію ніяк не обґрунтувала. Відзив на позов не надала. Представник третьої особи, у судовому засіданні підтримав вимоги позивача. В судовому засіданні була заслухана думка малолітньої [PERSON] , яка пояснила, що мама проживає в Ірландії. Вона сама майже два роки проживає з батьком і хоче і надалі з ним проживати. Батько повністю займається її вихованням та утримує її. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд доходить наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі та рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 202 року шлюб між сторонами розірвано. Сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.01.2012. Згідно витягів з реєстру територіальної громади, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї та Актом обстеження умов проживання від 25.09.2025, [PERSON] забезпечена належними умовами проживання у будинку батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 404008037 від 15.11.2024. Довідкою № 395 від 02.09.2025 підтверджується, що [PERSON] навчається у Верхньодніпровському ліцеї № 5, та, згідно характеристики, вихованням дитини займається батько, відвідує батьківські збори, цікавиться результатами навчання, слідкує за здоров`ям. Згідно Довідки сімейного лікаря від 02.09.2025 на прийом до лікаря дитину супроводжує батько. Відповідно виписки з медичної карти стоматології від 02.09.2025, дитина [PERSON] проходила ортодонтичне лікування. За період з 26.03.2025 по 02.09.2025 було виконано стоматологічних робіт на суму 56065 грн. Лікуванням опікується батько [PERSON] , який постійно супроводжує доньку на лікування та піклується про неї. Позивач позитивно характеризується за місцем роботи та має стабільний дохід керівника підприємства, що підтверджується характеристикою та податковою декларацією. Згідно банківської виписки з картки за період 01.01.2025 03.09.2025, позивач регулярно перераховує значні кошти доньці. Водночас відповідач має Посвідку на проживання в Ірландії, де і проживає в орендованій квартирі з 17.06.2024, що підтверджується нотаріальним актом/посвідченням публічного нотаріусу Ірландії посвідки на проживання [PERSON] від 30.07.2024. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини, суд дійшов висновку про таке. Між сторонами виникли правовідносини щодо визначення місця проживання їх малолітньої дитини, спірні правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5ст. 157 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1ст. 157 СК України). Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч. 1ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. При розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частини четверта, п`ята статті 19 СК України). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Рішенням виконавчого комітету Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області від 24.07.2024 № 239 затверджено висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] разом з батьком, [PERSON] . Водночас у висновку органу опіки та піклування зазначено, що вихованням та утриманням дитини займається батько. Матір [PERSON] проти її проживання з батьком не заперечує, подавши про це відповідну заяву. Однак, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності визначити місце проживання дитини з батьком з огляду на таке. Судом встановлено, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з якою дитина і так фактично проживає і від якого мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання. Після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю суду не надала. Лише надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Поведінка відповідача дає суду підстави для висновку про те, що фактично відповідач не заперечує, щоб місцем проживання дитини було разом з батьком. За встановлених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення [PERSON] до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, який фактично проживав і проживає разом з дитиною, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки мати дитини, [PERSON] не вимагала від батька дитини змінити її місце проживання, не порушувала в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Також суд не погоджується з доводами представника позивача, що визначення місця проживання дитини з батьком також необхідно для оформлення певних документів. Зазначені обставини не належать до правових підстав для вирішення судом питання про встановлення місця проживання дитини, а вирішуються в інший спосіб. Крім того, на час постановлення рішення суду, за три дні дитині виповнюється 14 років, та вона, відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України буде вправі самостійно вирішувати, з ким з батьків проживати. З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді. З огляду на вказане, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову у цій частині. Щодо вимоги позивача про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я утворюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частиною четвертою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Статтею 180, частинами першою, другою статті 181 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно з статтею 8 зазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Водночас відповідно до статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості покладаються на Збройні Сили України. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (ст. 65 Конституції України). Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, в Україні із 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який також передбачає здійснення заходів із призову громадян на військову службу. За приписами пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років і особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду. Таким чином, законодавець визначив у цій нормі гарантований захист дитини віком до 18 років, яку самостійно виховує військовозобов`язаний. Перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», визначений Додатком 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560. Так, на підтвердження самостійного виховання дитини віком до 18 років заявник подає, документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину, зокрема, рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Таким чином, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. Отже, рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного, є документом, що підтверджує право на відстрочку, та прямо наведено у Порядку як документ, що підтверджує право на відстрочку і подається разом з заявою про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. До таких висновків у схожій справі дійшла колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.04.2025 по справі №127/3622/24. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справі, яка є предметом розгляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з метою захисту прав та інтересів дитини, отримання відстрочки від мобілізації. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач самостійно здійснює утримання і виховання дитини. Із матеріалів справи вбачається, що питання навчання дитини, її виховання та розвитку вирішуються виключно батьком, який є єдиною особою, що підтримує постійний зв`язок із закладом освіти, відвідує батьківські збори та цікавиться успішністю дитини. Мати дитини участі в освітньому процесі не бере. Крім того, з наданих медичних документів вбачається, що супровід дитини до закладів охорони здоров`я, організація та фінансування її лікування здійснюються виключно батьком. Мати дитини участі у вирішенні питань, пов`язаних зі станом здоров`я та лікуванням дитини, не брала. Також встановлено, що позивач має стабільний дохід та самостійно забезпечує фінансові потреби дитини, що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, судом встановлено, що мати дитини, яка тривалий час проживає за кордоном, не бере участі у вихованні, утриманні та забезпеченні потреб дитини, тоді як позивач одноосібно забезпечує належні умови для її проживання, навчання, лікування та розвитку, що свідчить про самостійне виховання та утримання дитини позивачем. Враховуючи викладене, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, взявши до уваги, що встановлення факту перебування на утриманні дитини для заявника має юридичне значення, не породжує спору між батьками дитини і буде сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, вважає, що заява підлягає задоволенню, оскільки такий факт підтверджений належними та допустимим доказами та не спростовується і не оспорюється відповідачем. За таких обставин, суд вважає, що позов у цій частині слід задовольнити.

Outcome: partial