Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

13.05.2025 позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат - Рожок Олег Миколайович, подав через систему «Електронний суд» до Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву до Київської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Як убачається із заявлених позовних вимог, позивач просить суд: «Визначити [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , тривалістю три місяці з дня набрання рішення законної сили.» Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла рідна мати позивача - [PERSON] . Після її смерті залишилася спадщина: ? частини квартири [ADDRESS] . [PERSON] єдиний спадкоємиць після померлої [PERSON] , ? частини вказаної квартири належить позивачу, заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг в квартирі відсутня. Після смерті матері позивач вчасно не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини з поважних причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які виникли під час дії карантину, спричиненого гострою респіраторною хворобою СОVID-19, а саме: постановою КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020 (зі змінами та доповненнями) та постановою КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 1236 від 09.12.2020 (зі змінами та доповненнями) карантин встановлено з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року на всій території України. Посилаючись на Лист Міністерства юстиції України від 17 березня 2020 року № 1534/19.5/32-20 "Щодо організації роботи державних нотаріальних контор та приватних нотаріусів на час дії карантину», позивач зазначав, що у Україні було обмежено роботу нотаріусів, рекомендовано обмежити прийом громадян та вчиняти лише невідкладні нотаріальні дії. Згідно цього роз`яснення працювали тільки відчайдушні нотаріуси і встановлювали для прийому громадян жорсткі, обмежені графіки. Посилаючись на Протокол № 16 Постійної комісії ТЕБ та НС «Про запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, та введення додаткових обмежувальних заходів на території міста Києва», позивач зазначав, що у столиці не працював громадський транспорт, оскільки з 00.00 год 23.03.2020 року комунальне підприємство «Київпастранс», яке здійснює перевезення пасажирів на наземному транспорті (трамвай, тролейбус, автобус), забезпечувало перевезення за окремо визначеними маршрутами виключно тих осіб, які мають відповідні спеціальні квитки, посвідчення особи та засоби індивідуального захисту згідно укладених договорів із підприємствами, установами, організаціями, які забезпечують життєдіяльність міста Києва. Позивач вказував, що після смерті матері він переїхав на квартиру своєї дружини у м. Вишневе, так як доглядати за матір`ю вже було не потрібно. Як у місті Києві, так і в інших містах були посилено карантинні заходи для боротьби із коронавірусом. Громадський транспорт столиці працював тільки для перевезення на роботу працівників критичної інфраструктури: медиків, рятувальників, правоохоронців, співробітників продуктових магазинів, аптек, стратегічних підприємств. Для проїзду КМДА видавала їм спеціальні перепустки. Для звичайного громадянина, тобто позивача, добратись до працюючої нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини було неможливим і дуже ризикованим для життя зайняттям. Позивач протягом трьох тижнів разом із дружиною дуже сильно перехворіли на застуду (температура, кошіль, біль у горлі та голові - всі ознаки хвороби СОVID-19). Лікування проходило дистанційно: лікар по телефону дізнавався про симптоми і динаміку хвороби та назначав лікування. 30.03.2021 року, після завершення лікування, позивач звернувся до діагностичного центру ТОВ «Сінево Україна» для проведення тесту на коронавірус, але ген хвороби вже не виявили. До поліклініки позивач не ризикнув звернутись, так як там було дуже багато хворих людей на різні хвороби, в тому числі і коронавірус, і там можна було заразитися цією страшною інфекцію. Після спалаху короновірусної хвороби та запровадження карантину на території України багато знайомих та близьких людей позивача (навіть рідна сестра дружини) хворіли на СОVID-19. По телебаченню постійно повідомляли про кількість хворих та померлих від інфекції людей, застерігали від поїздок по місту та виходів на вулицю. Встановлено обмежено пересування громадян. Всі вказані фактори впливали на підсвідомість людей і для збереження свого здоров`я та життя вони багато в чому себе обмежували. Не став виключенням і позивач - він боявся, навіть, вийти в магазин за продуктами харчування. Тобто, позивач протягом відведеного Законом 6-ти місячного терміну після смерті матері не звернувся до нотаріальної контори з заявою для прийняття спадщини з поважних причин, які зумовлені необхідністю дотримання карантинних обмежень і запобігання зараженню й поширенню коронавірусної хвороби, звичайним страхом перед хворобою СОVID-19та її наслідками. На початку 2025 року позивач звернувся до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але йому було відмовлено, бо шестимісячний строк на подання заяви вже сплив та рекомендовано звернутись до суду з позовом про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. 14.05.2025 позовна заява передана у провадження судді Коваленко І.В. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 19.05.2025 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі, яку визначено розглядати у порядку загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - державного нотаріуса Десятої Київської державної нотаріальної контори Шульгу Світлану Вікторівну. Витребувано у Десятої Київської державної нотаріальної контори (м.Київ, вул.Бажова, 13/9) належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної за заявою [PERSON] про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] . За змістом положень ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 02.06.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача Рожок О.М. надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 19.05.2025 року надійшла заява з доказами направлення копії позовної заяви з додатками третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державному нотаріусу Десятої Київської державної нотаріальної контори Шульзі Світлані Вікторівні. 30.06.2025 року (вх.№37557) завідувач Десятої Київської державної нотаріальної контори Ткач Тетяна подала до суду заяву про розгляд справи у відсутність їхнього представника, просить прийняти рішення згідно чинного законодавства України. 30.06.2025 року (вх.№37558) завідувач Десятої Київської державної нотаріальної контори Ткач Тетяни направила до суду, на виконання вимог ухвали суду від 19.05.2025 року, засвідчені належним чином копію спадкової справи №58/2025 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] на 16 аркушах. Уповноважений представник відповідача Київської міської ради у судові засідання не з`являвся, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався. 11 вересня 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник - адвокат Рожок Ю.О. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, вимоги просили задовольнити. Представник відповідача Київської міської ради у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Третя особа - державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Шульга Світлана Вікторівна у судове засідання не з`явилась, від заступника завідувача Десятої Київської державної нотаріальної контори Ольги Гаєвської до суду надійшла заява про неможливість бути присутніми у судовому засіданні через надмірну завантаженість, просять розглядати справи у їхню відсутність та прийняти рішення згідно чинного законодавства України. Допитана у судовому засіданні, яке відбувалось 14.10.2025 року, в якості свідка дружина позивача - [PERSON] , підтвердила суду, що дійсно після смерті матері чоловік переїхав жити до неї у м.Вишневе. Чоловік вчасно не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини з поважних причин, бо це були карантинні обмеження, спричинені коронавірусом. Вони тривалий час хворіли, боялись вийти з квартири на вулицю, за продуктами в магазин не ходили, громадським транспортом не пересувались, а їхня машина зламалась. А потім почався воєнний стан і вони теж боялись кудись виїжджати. Аналогічні за змістом показання дала у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача та теж проживає у м.Вишневе Київської області. Суд, заслухавши позивача та його представника, врахувавши покази свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові докази, оцінивши зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [INFO] у місті Києві у віці 88 років померла мати позивача [PERSON] - [PERSON] , про що 25.09.2020 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті ЦМУ МЮ (м.Київ) складено відповідний актовий запис №15722, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті ЦМУ МЮ (м.Київ). (а.с.11) На момент смерті спадкодавець [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявним в матеріалах спадкової справи Витягом з реєстру територіальної ромади м.Києва за №125136478 від 28.01.2025. (а.с.59). Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , Серії [NUMBER] , видане Шевченківським бюро ЗАГС м.Києва 22.04.964 року, згідно з відомостями свідоцтва про народження батьками [PERSON] є: батько [PERSON] , мати - [PERSON] . (а.с.47). На момент смерті спадкодавця [PERSON] , [INFO] , позивач [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною відміткою в паспорті громадянина України [PERSON] (а.с.60-61) На момент смерті [PERSON] на праві власності належала (одна четверта) частина квартири [ADDRESS] . Частина даної квартири належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням №50-421 Дніпровської районної державної адміністрації м.Києва 10.11.1999 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 06.12.1999 року за №682. (а.с.68) Відомості про те, що за життя [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті робила будь-які розпорядження (заповіти) в матеріалах справи відсутні. 28.01.2025 року позивач звернувся до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом першої черги, згідно зі ст.1261 ЦК України, після смерті [INFO] [PERSON] . (а.с.54) 28.01.2025 року державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Шульгою Світланою Вікторівною заведено спадкову справу №58/2025, яку зареєстровано у Спадковому реєстрі за №73549079, що підтверджується Витягом зі Спадкового реєстру №79846409 від 28.01.2025 (а.с.65) Того ж дня, 28.01.2025 року нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Шульгою Світланою Вікторівною винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] після смерті [INFO] його матері [PERSON] , у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини, а саме: не подано заяву про прийняття спадщини, що передбачено ст.1269 ЦК України, та відсутні докази про фактичне її прийняття. Було роз`яснено право на оскарження постанови у судовому порядку. (а.с.66) Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). (стаття 1216 Цивільного кодексу України). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (стаття 1218 Цивільного кодексу України). У цивільному праві під поняттям «спадщина» розуміються матеріальні і нематеріальні цінності, права та обов`язки померлої фізичної особи, що переходить до спадкоємців. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.1 ст.1220 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). (ч.2 ст.1220 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. (ч.1 ст.1221 ЦК України в редакції на день смерті померлої [INFO] [PERSON] ). Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За правилами ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Отже, виходячи з аналізу вказаних положень закону, позивач, як спадкоємець за законом, та який не проживав постійно із спадкодавцем, мав право подати заяву про прийняття спадщини або нотаріусу, або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Враховуючи, що часом відкриття спадщини є день смерті [PERSON] , яким є [INFO] , то останнім днем подання заяви до нотаріуса про прийняття спадщини було 23 березня 2021 року. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. (ч.1 та ч.2 статті 1272 ЦК України). За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України). Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Пленум Верховного Суду України в пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду 30 червня 2021 року №133/600/19 (а також у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17) висловлений наступний правовий висновок: «Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини немає.» З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22, від 10 липня 2024 року у справі № 522/13476/23. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою (див. пункти 53 - 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24)). Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, строки на подання заяви про прийняття спадщини не визнаються преклюзивними, можуть бути поновлені з дотриманням правил частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року в справі № 756/957/18). У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 607/13549/21 (провадження № 61-562св23) зазначено, що: «суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Рішення обґрунтовується лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку та досліджені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовані вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, він не скористався правом на прийняття спадщини, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 520/10377/17, провадження № 61-48230св18, від 11 серпня 2021 року у справі № 720/1079/19, провадження № 61-14663св20, від 22 січня 2020 року у справі № 592/18695/18, провадження № 61-13558св19. Правозастосовча практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є незмінною та усталеною. У судовому засіданні встановлено, що про смерть матері позивач був обізнаний із першого дня тобто з 23 вересня 2020 року, проте лише 28 січня 2025 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, де йому було відмовлено, та в травня 2025 року звернувся в суд з даним позовом, тобто через чотири з половиною років з того моменту, коли дізнався про смерть матері. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] у позовній заяві та додатково у судовому засіданні зазначав про те, що встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України строк для звернення із заявою про прийняття спадщини був ним пропущений з поважних причин, якими вказував наступні: 1) карантинні обмеження, спрямовані на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), які обмежили позивача у пересуванні громадським транспортом, а тому неможливість прибути до нотаріуса з м.Вишневе Київської області до м.Києва була викликана як об`єктивними перешкодами (неможливість прибути громадським транспортом через відсутність спеціальної перепустки; технічна несправність власного транспортного засобу; хвороба) так і суб`єктивними (страх за своє здоров`я та життя); 2) військова агресія Російської Федерації і початок повномасштабної війни проти України, введення воєнного стану в Україні. Натомість, посилання позивача на карантинні обмеження, спрямовані на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), не є поважними причинами пропуску строку для подання позивачем заяви про прийняття спадщини, які унеможливили чи в інший спосіб перешкодили йому вчасно здійснити таку дію. Спадкоємець мав право подати заяву про прийняття спадщини шляхом направлення її поштою до нотаріальної контори. Позивач не був позбавлений можливості подати засобами поштового або ж електронного зв`язку до державної нотаріальної контори письмову заяву про прийняття спадщини після смерті [INFO] його матері [PERSON] протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. З урахуванням обізнаності позивача про смерть своєї матері, він, усвідомлюючи своє право на спадкування за законом при відсутності складеного заповіту, повинен та мав вчинити активні дії для прийняття спадщини - подати заяву про прийняття спадщини у встановлений Цивільним кодексом України строк. Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у пункті 99 постанови від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23. Отже, позивачем не надано доказів щодо вчинення ним дій, які б свідчили про його волевиявлення про прийняття спадщини після смерті матері у встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини. […] законодавство України передбачає альтернативні варіанти процедури прийняття спадщини, що спрощує процес реалізації прав спадкоємців». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) вказано, що: «113. Також Велика Палата Верховного Суду відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що у заявника існували додаткові перешкоди для своєчасного подання ним заяви про прийняття спадщини, зокрема догляд за матір`ю, зайнятість на роботі, карантинні обмеження, спрямовані на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19). 114. Зазначені доводи були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій, які зробили обґрунтовані висновки про те, що наведені позивачем обставини, як-от зайнятість на роботі, карантинні обмеження, догляд за матір`ю, не перешкоджали [PERSON] реалізувати свої спадкові права шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини, зокрема й через засоби поштового чи електронного зв`язку. 115. До того ж суд апеляційної інстанції, оцінивши подані позивачем докази, встановив, що надана позивачем копія амбулаторної картки його матері [PERSON] та відомості, зазначені в ній, не підтверджують те, що остання потребувала постійного стороннього догляду, а також те, що [PERSON] здійснював цей догляд до 12 січня 2022 року. 116. Враховуючи те, що на підставі частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та переоцінювати докази, належна оцінка яких здійснена судами першої та апеляційної інстанцій, Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, що переглядається, вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач не надав належних, достатніх та допустимих доказів існування об`єктивних та непереборних обставин, які перешкодили йому подати заяву про прийняття спадщини після смерті батька у визначений законом шестимісячний строк, до 12 січня 2022 року. 117. Належних та достатніх доказів, які б беззаперечно свідчили про наявність перешкод для подання такої заяви, позивач до суду не подав. Натомість безпідставне визначення додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента верховенства права та є незаконним втручанням у права відповідача як спадкоємця, який прийняв спадщину». На підтвердження поважності пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини, позивач надав суду результати досліджень діагностичного центру ТОВ «Сінево Україна» від 30.03.2021 року, з якої вбачається, що за лабораторними висновками наявності генів RdRP SARS-CoV-2 та Е SARS-CoV-2 у позивача не виявлено. Вказану довідку позивач вважає доказом його тривалої хвороби внаслідок застуди, яку він пов`язував з короновірусною інфекцією, та дана хвороба, окрім інших причин, також перешкоджала йому виходити на вулицю, пересуватись громадським транспортом, заходити до нотаріусів та до відділень поштового зв`язку. В даному випадку самі по собі результати досліджень діагностичного центру ТОВ «Сінево Україна» від 30.03.2021 року не свідчить про об`єктивну неможливість звернення із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, та, на думку суду, це не позбавляло позивача можливості звернутися із заявою о нотаріуса про прийняття спадщини шляхом її надіслання засобами поштового зв`язку із подальшим підтвердженням особисто. Доказів того, що позивач за станом здоров`я фізично не міг цього зробити суду надано не було. Позивач не надав доказів на підтвердження його перебування на стаціонарному лікуванні, перебування у безпорадному стані або необхідності сторонньої допомоги, тощо. Тобто позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що за станом здоров`я він мав перешкоди для подання такої заяви. У постанові від 13 квітня 2022 року у справі № 373/118/20 (провадження № 61-20156св21) Верховний Суд дійшов висновку, що нетривале перебування позивача на амбулаторному, а не стаціонарному лікуванні, не є у розумінні частини третьої статті 1272 ЦК України тими перешкодами, які унеможливлювали звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини як за місцем знаходження спірного майна, так і за місцем свого проживання. Отже, у позивача не було об`єктивних, непереборних, істотних труднощів подати заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк. З огляду на викладене, за наявності сталої судової практики Верховного Суду з приводу вирішення судами питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, судом в межах розгляду даної справи не встановлено наявності у позивача об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які б можна було визнати поважними причинами неподання нею заяви про прийняття спадщини у встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця. Отже, наведені обставини (проживання на далекій відстані, хвороба, короновірусна інфекція, воєнний стан) не є в розумінні частини третьої статті 1272 ЦК України тими перешкодами, які унеможливлювали звернення [PERSON] до нотаріуса як за місцем знаходження спірного майна, так і за місцем свого проживання із заявою про прийняття спадщини. Отже, у позивача не було об`єктивних, непереборних, істотних труднощів подати заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності,

Outcome: dismissed