Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

У листопаді 2025 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 03 лютого 2023 року Славутицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 05. Позивачка в обґрунтування позову зазначила, що перебуває з відповідачем [PERSON] у шлюбі, який зареєстрований 03 лютого 2023 року, від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Причиною звернення позивачки до суду стало те, що в подружжя відсутні спільні інтереси, вони мають різні погляди на сімейне життя та обов`язки, між ними відсутнє взаєморозуміння, почуття любові та поваги один до одного втрачено. Сторони не ведуть спільне господарство. Позивачка вважає, що шлюб з відповідачем фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам. Майновий спір між подружжям відсутній. Після розірвання шлюбу син буде проживати разом з позивачкою. Ухвалою судді від 21 листопада 2025 року після виконання вимог, передбачених частиною шостою статті 187 ЦПК України, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 23 грудня 2025 року. Позивачка у призначене судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце якого повідомлена належним чином, у позовній заяві зазначила клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у призначене судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце якого повідомлений належним чином, до суду подав заяву про визнання позову та просив розглянути справу за його відсутності. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідив матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. З матеріалів справи суд встановив, що згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Славутицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 03 лютого 2024 року, копію якого долучено до матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 03 лютого 2024 року у Славутицькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що 02 лютого 2024 року складений відповідний актовий запис № 05. Прізвища після державної реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] (а.с.7). [INFO] у сторін народився син [PERSON] , про що Славутицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 16 липня 2024 року складено відповідний актовий запис за № 45 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] , копію якого долучено до матеріалів справи, де його батьком зазначений відповідач [PERSON] , матір`ю позивачка [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до витягу з реєстру Славутицької територіальної громади №2025/010024289 від 23.07.2025 позивачка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 22 липня 2025 року ( а.с. 12). Відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 21.11.2008 по теперішній час, що підтверджується інформацією № 15-08/2071 Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, яка надійшла до суду 21.11.2025 на запит в порядку частини шостої статті 187 ЦПК України (а.с. 26). Малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , з 23 липня 2025 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить витяг з реєстру Славутицької територіальної громади № 2025/010024180 від 23.07.2025 ( а.с. 13). Відповідно до постанови судді Славутицького міського суду Київської області від 26 грудня 2024 року, яка набрала законної сили 06 січня 2025 року, копія якої долучена до матеріалів справи, [PERSON] за домашнє насильство стосовно своєї дружини [PERSON] , вчинене 24 листопада 2024 року, за частиною 1 статті 173-2 КУпАП притягувався до адміністративної відповідальності, від якої був звільнений на підставі статті 22 КУпАП за малозначністю з оголошенням усного зауваження та закриттям провадження у справі ( а.с.14-18). Як вбачається із змісту позовної заяви, причиною звернення позивачки до суду з позовом про розірвання шлюбу стало те, що подружні відносини з відповідачем не склались через різні погляди на сімейного життя та виконання сімейних обов`язків, що призвело до втрати почуття любові, тому сторони не ведуть спільне господарство, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Відповідно до положень статті 51 Конституції України, частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Зі статті 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) вбачається, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно з частиною другою статті 18, статтею 51, частиною третьою статті 56, частиною першою статті 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд встановив, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання. Примирення між подружжям та збереження сім`ї неможливе. За таких обставин суд дійшов висновку, що сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки та відповідача. Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У позовній заяві позивачка зазначила, що дочка залишається проживати з нею. Спору щодо поділу майна, набутого за час шлюбу, у сторін немає. Цих обставин не заперечив відповідач у поданій до суду заяві про визнання позову. Відповідно до статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У позовній заяві позивачка просила після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище [PERSON] , тому суд доходить висновку про відновлення їй дошлюбного прізвища. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. За змістом частини першої статті 142 ЦПК України у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з ID квитанцією АТ «Таскомбанк» № 0248-0527-1573-6098 від 12.11.2025 позивачка за подання позовної заяви сплатила судовий збір в сумі 1 211,20 гривень, яка зарахована до спеціального фонду Державного бюджету України ( а.с.1,2). Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, який відповідач визнав до початку розгляду справи по суті, то на користь позивачки [PERSON] з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, тобто 605,60 гривень, інша частина судового збору підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved