Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

До Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 28 травня 2015 року між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та відповідачкою укладено угоду №200287734 щодо кредитування, за умовами якої банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 10 000,00 грн зі строком користування з 28 травня 2015 року по 28 травня 2017 року. Відповідачка зобов`язалась повернути отримані кошти та сплатити відсотки за користування кредитом. 20 липня 2020 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло прав вимоги за кредитним договором №200287734 на підставі договору №7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071, проведених 15 червня 2020 року. Станом на 13 серпня 2025 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 30 762,60 грн, з яких: заборгованість за кредитом 9 999,41 грн, заборгованість за відсотками 20 763,19 грн. Також позивачем нараховано 3% річних 2 766,10 грн та інфляційні втрати 6 726,69 грн. Враховуючи вищезазначене, позивач просить поновити строк позовної давності, позов задовольнити та стягнути з відповідачки грошові кошти у загальному розмірі 40 255,39 грн та понесені судові витрати. Представником відповідачки подано відзив на позов, згідно з яким позовні вимоги не визнає. Зазначає, що строк дії договору №200287734 12 місяців, а не 2 роки, як зазначає позивач. Позивач належним чином не повідомив [PERSON] про те, що він є новим кредитором та не висував вимогу сплатити заборгованість за кредитним договором № 200287734. Розрахунок заборгованості позивача здійснений з порушенням вимог законодавства та висновків Верховного Суду України в частині нарахованих процентів за користування кредитними коштами, оскільки згідно з умовами договору розмір процентів протягом строку кредитування має становити 5 475,00 грн. Доказів продовження строку кредитування позивачем не надано. Три відсотки річних та інфляційні втрати також нараховані з порушенням вимог законодавства. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження факту укладення договору, отримання відповідачкою кредитних коштів, а також доказів сплати нею заборгованості. Також вважає, що позивачем не підтверджено набуття ним права вимоги до відповідачки, оскільки витяг з реєстру боржників не містить необхідних реквізитів: підпис клієнта та відтиск печатки. Розрахунки заборгованості підготовлені позивачем, а не первісним кредитором, вони не містять підписів, печаток кредиторів, а також інформації про нарахування заборгованості, розмір процентної ставки. Зазначає, що споживач у кредитних правовідносинах підлягає особливому захисту. Крім того, посилаючись на те, що перебіг позовної давності почався після спливу 12 місяців кредитування з 29 травня 2026 року та сплинув 29 травня 2019 року, просить застосувати строк позовної давності. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог за спливом позовної давності. У разі, якщо суд вирішити, що позивачем не пропущено строк позовної давності, вважає, що розмір процентів, який підлягає стягненню, 5 475,00 грн. Просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн, а витрати на професійну допомогу позивача зменшити до 500,00 грн (у разі задоволення позовних вимог). Представник позивача надав додаткові пояснення, відповідно до яких факт досягнення згоди між сторонами щодо всіх умов кредитного договору, з якими відповідачка була попередньо ознайомлена, підтверджується її підписом. Зазначає, що заборгованість розрахована станом на дату укладення до договору факторингу №7_БМ від 20 липня 2020 року та зафіксована у додатку до договору реєстрі кредитних договорів, який є достатнім і беззаперечним доказом наявності заборгованості. Вважає, що сума витрат на правничу допомогу, яку відповідачка просить стягнути з позивача, є завищеною та підлягає зменшенню. Представник позивача у судове засідання не з`явився. В позові зазначено про розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач про дату та час розгляду справи повідомлена своєчасно і належним чином, однак в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні підтримав обставини викладені у відзиві, просив врахувати їх при винесенні судового рішення. 29 серпня 2025 року позовна заява надійшла до суду. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою. Призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17 листопада 2025 року витребувано докази. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 28 травня 2015 між Публічним акціонерним товариством «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та [PERSON] укладено договір у формі заяви (оферти) №200287734 про надання та використання платіжної картки. Умовами договору передбачено, що клієнт пропонує банку укласти з ним договір про надання та використання платіжної картки в рамках якого: відкрити на його ім`я поточний рахунок, операції за якими можуть здійснюватися з використанням електронного платіжного засобу (валюта рахунку гривня), що буде використовуватися в рамках договору про картку, в тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням картки з дебетно-кредитним порядком обслуговування рахунку; випустити на ім`я клієнта платіжну картку, тип якої вказано в ОП заяви; для здійснення операцій за рахунком картки, сума яких перевищує залишок грошових коштів на рахунку картки, встановити клієнту кредитний ліміт, в межах якого він має право здійснювати операції з використанням картки за рахунок наданого банком кредиту під операції з карткою та здійснювати у відповідності до статті 1069 ЦК України кредитування рахунку картки. Розмір встановленого кредитного ліміту 10 000,00 грн, максимальна ставка по ліміту 54% річних, реальна процентна ставка по кредиту (в процентному виразі, із розрахунку, що кошти будуть використовуватися в повному обсязі максимального кредитного ліміту протягом всього строку дії) 74,23%, абсолютне подорожчання кредиту (в грошовому виразі, із розрахунку, що кошти будуть використовуватися в повному обсязі максимального кредитного ліміту протягом всього строку його можливої дії) 20 295,52 грн. 28 травня 2015 року відповідачкою підписана анкета № 1515804, в якій зазначено загальну інформацію про кредит, персональні дані позичальника. У довідці про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках карткового продукту «Visa Gold для вкладників», підписаній відповідачкою 28 травня 2015 року, зазначено, що строк кредиту 12 місяців, кредит надається у формі відновлювальної кредитної лінії. Згідно з тарифами по продукту «Кредитна картка Visa Gold для клієнтів-вкладників», підписаними [PERSON] 28 травня 2015 року, строк дії картки 2 роки. 28 травня 2015 року [PERSON] отримала платіжну картку ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», що підтверджується розпискою про отримання платіжної картки та/або ПІН-коду. Як встановлено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі № 910/11298/16, 23 травня 2016 року згідно з рішенням Правління Національного банку України №14/БТ ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» віднесено до категорії неплатоспроможних, а відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 812 розпочато процедуру виведення ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації. 05 червня 2020 року відбувся продаж ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» на публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071. Переможцем цих торгів стало ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». 20 липня 2020 року між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за результатами відкритих торгів (аукціону) укладено договір № 7_БМ про відступлення прав вимоги. За умовами договору № 7_БМ в порядку та на умовах, що визначені в договорі, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб, зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників божників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами. Згідно з реєстром договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, що є додатком № 1 до договору №7_БМ, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 200287734 від 28 травня 2015 року на суму 30 762,60 грн, з яких: 9 999,41 грн заборгованість за тілом кредиту; 20 763,19 грн заборгованість за відсотками (номер запису в реєстрі 15039). Після набуття права вимоги до відповідачки позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат у сумі 6 726,69 грн та 3 % річних у сумі 2 766,10 грн. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що витікають із зобов`язань за договором кредиту. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України). Судом встановлено, що сторонами кредитного договору визначені істотні умови, в тому числі: сума та строк кредитування, розмір відсотків та порядок їх нарахування, реальна річна процентна ставка у відповідності до розміру застосованих відсотків. При цьому посилання представника відповідачки на непідтвердження позивачем факту укладення кредитного договору суд не бере до уваги як необґрунтоване та таке, що не містить конкретних аргументів. Так, позивачем надано копії заяви (оферти), анкети позичальника, довідки про умови кредитування, тарифів, розписки відповідачки про отримання платіжної картки. Відповідачкою та її представником не спростовано, що саме [PERSON] підписала вищезазначені документи та уклала з ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» кредитний договір. Разом з тим, суд вважає, що доводи представника відповідачки про недоведеність отримання [PERSON] кредитних коштів заслуговують на увагу з огляду на таке. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18. Банк (інша кредитна установа) зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з цією нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Викладене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі №161/16891/15-ц (провадження №61-517св18), від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц (провадження №61-4685св19). При цьому суд зазначає, що оскільки кредитний договір укладено не у формі електронного документу, підтвердження надання кредитних коштів на підставі якого здійснюється згідно з положеннями ч.3 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію», отримання позичальником грошових коштів має підтверджуватися саме первинними документами, зокрема випискою з особового рахунку позичальника. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами заборгованості за тілом кредиту. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц. За статями 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, первісний кредитор повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Позивачем надано виписку з особового рахунку відповідачки за період з 23 травня 2016 року по 27 липня 2020 року. При цьому виписка не містить операції із надання відповідачці кредитних коштів. Крім того, виписка сформована за період з 23 травня 2016 року, проте найдавнішою датою, яка відображує операції, є 03 квітня 2017 року. Таким чином, надана позивачем виписка з особового рахунку відповідачки не підтверджує надання відповідачці кредитних коштів у сумі 10 000,00 грн. Крім того, у зв`язку з тим, що фактично виписка сформована за період з 03 квітня 2017 року, вона не містить повний перелік операцій за рахунком, зокрема погашення заборгованості до цієї дати, сплати процентів тощо. Частиною третьою статті 12 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У пункті 3 частини 2 статті 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проте позивачем не надано суду належних та достатніх доказів виконання кредитодавцем зобов`язання за кредитним договором та надання відповідачці кредитних коштів згідно з умовами кредитного договору. Також суд враховує, що відповідачкою оспорюється сума заборгованості, з посиланням на відсутність належного розрахунку заборгованості. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України). Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості. Визначаючи розмір заборгованості з урахуванням інфляційних втрат, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані сторонами докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості та інфляційних втрат з 3 % річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23. Позивач на підтвердження наявної суми заборгованості обґрунтований розрахунок боргу не надав, посилаючись на те, що розмір заборгованості підтверджується реєстром договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами. З такими аргументами позивача суд не може погодитися, оскільки відсутність детального розрахунку позбавляє суд можливості пересвідчитися у наявності заборгованості та розмірах такої заборгованості, правомірності нарахування процентів, перевірити правильність такого нарахування, зокрема розмір нарахованих процентів, період такого нарахування, розмір застосованої процентної ставки, на яку суму кредиту нараховувалися проценти, здійснення позичальником платежів в рахунок погашення заборгованості за кредитом та сплати процентів, початкову дату виникнення заборгованості. Надана позивачем виписка з особового рахунку відповідачки, яка сформовано фактично за період з 03 квітня 2017 року, такої інформації також не містить. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами лише констатує розмір заборгованості, проте не розкриває механізм її виникнення. Тому суд не може перевірити правильність нарахувань та у разі виявлення порушень при нарахуванні провести свій розрахунок. Отже, суд вважає, що позивачем не підтверджено надання первісним кредитором відповідачці кредитних коштів, наявність/розмір заборгованості. Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту та процентів задоволенню не підлягають. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем заявлено вимоги в частині стягнення з відповідачки інфляційних витрат та 3 % річних. Оскільки такі позовні вимоги є похідними від вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, вони також не підлягають задоволенню. Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження при розгляді справи. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог за безпідставністю судом не здійснюється перевірка строку звернення до суду. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача. Крім того, відповідачка просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. Відповідно до приписів ст. 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. На підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати покладаються на позивача. Як передбачено статтею 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Розмір здійснених відповідачкою витрат на правничу допомогу підтверджується належними доказами. Представник позивача у додаткових поясненнях посилається на неспівмірність розміру витрат на правничу допомогу предмету спору, вважає, що такі витрати підлягають зменшенню. Надаючи оцінку переліченим послугам правничої допомоги, враховуючи думку позивача про неспівмірність витрат на правничу допомогу, суд вважає, що вартість послуг адвоката в загальній сумі 7 000,00 грн є завищеною стосовно іншої сторони спору, а тому з урахуванням принципу розумності та реальності витрат з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 5 000,00 грн.

Outcome: approved