Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача. До Соборного районного суду міста Дніпра 26 грудня 2024 року надійшла позовна заява Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, в якій позивач просить стягнути з відповідача 23 215,96 грн. основного боргу (з урахуванням сплачених коштів під час слухання справи), 2 766,14 грн. 3% річних, 11 290, 95 грн. інфляційні витрати, 3 369, 13 грн. - пеня, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. В обґрунтування позовних вимог Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради посилалося на те, що позивач впродовж періоду з листопада 2019 року по березень 2023 року включно, здійснювало постачання теплової енергії [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , за яким відкрито особовий рахунок [NUMBER] . 31 жовтня 2012 року між КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради Відповідачем укладено Договір №889 про постачання теплової енергії. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18 грудня 2024, та Договору купівлі-продажу №1516/Н від 25 липня 2013р., зареєстрованому в реєстрі за №154, з 25 липня 2013 відповідач є власником 44/100 частки нежитлового приміщення №67 поз. 4,5, загальною площею 45,2 кв.м, а5, a6, a7 - приямки; приміщення № 67 поз. 1 - в загальному користуванні. В свою чергу, 04 вересня 2019 набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України № 830 Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, на виконання якої Позивачем опубліковано на своєму сайті Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який є договором приєднання. Таким чином, з моменту набрання чинності Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії припинилася дія Договору № 889 від 31 жовтня 2012 і відносини сторін стали регулюватись Договором приєднання. Відповідно до виписки про рух коштів між КП «Теплоенерго» та [PERSON] від Відповідача за період з 11 грудня 2019 р. по 01 лютого 2023 р. надходила сплата за постачання теплової енергії: у загальному розмірі 11 622,96 грн., що у свою чергу свідчить про акцептування Договору приєднання. На підставі наведеного, станом на день пред`явлення даного позову, його ціна становить: 53 952,83 грн., з яких: - Основний борг: 36 526,61 грн.;- 3% річних: 2 766,14 грн.;- Інфляційні витрати: 11 290,95 грн., - пеня: 3 369,13 грн. Відповідач 24 березня 2025 року, не погодившись з позовними вимогами, подав відзив, в якому зазначив, що в даній позовній заяві необхідно застосувати строки позовної давності, з 2019 року останній мав скрутне матеріальне становище, і не мав змоги сплачувати комунальні платежі. Зазначив, що за його розрахункам заборгованість складає 18 784, 59 грн. 02 квітня 2025 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 26 грудня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т.1 а.с.239). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідачів (т.1 а.с.241). До суду 30 грудня 2024 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідачів. (т.1 а.с.241). Ухвалою судді від 03 січня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії. (т.1 а.с.243-244). 03 липня 2025 року в судовому засіданні суддею оголошено про перехід слухання справи по суті. (т.2 а.с.58). 10 липня 2025 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів. (т.2 а.с.64). 14 листопада 2025 року від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, проте суд не бере їх до уваги, оскільки останні подані з порушеннями строків передбачених ст. 43 ЦПК України, а саме після переходу слухання справи по суті. (т.2 а.с.89-91). Від представника позивача 22 грудня 2025 року до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачем 22 грудня 2025 року подано заяву, в якій останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з відсутністю грошових коштів та слухати справу без його участі. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини встановленні судом. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради впродовж періоду з листопада 2019 року по березень 2023 року включно, здійснювало постачання теплової енергії [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , за яким відкрито особовий рахунок [NUMBER] . 31 жовтня 2012 року між КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради відповідачем укладено Договір №889 про постачання теплової енергії. (т.1 а.с.29-38) Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18 грудня 2024, та Договору купівлі-продажу №1516/Н від 25 липня 2013р. (т.1 а.с.47-50), зареєстрованому в реєстрі за №154, з 25 липня 2013 відповідач є власником 44/100 частки нежитлового приміщення №67 поз. 4,5, загальною площею 45,2 кв.м, а5, a6, a7 - приямки; приміщення № 67 поз. 1 - в загальному користуванні. (т.1 а.с.39-42). В свою чергу, 04 вересня 2019 набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України № 830 Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, на виконання якої Позивачем опубліковано на своєму сайті Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який є договором приєднання. Таким чином, з моменту набрання чинності Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії припинилася дія Договору № 889 від 31 жовтня 2012 і відносини сторін стали регулюватись Договором приєднання. (т.1 а.с.17-28) Відповідно до виписки про рух коштів між КП «Теплоенерго» та [PERSON] від Відповідача за період з 11 грудня 2019 р. по 01 лютого 2023 р. надходила сплата за постачання теплової енергії: у загальному розмірі 11 622,96 грн. (т.1 а.с.169), що у свою чергу свідчить про акцептування Договору приєднання. (т.1 а.с.55-100,124-139, 131-132) Обсяги на підтвердження споживання теплової енергії долучені до матеріалів справи у вигляді актів. (т.1 а.с.101-123). На підставі наведеного, станом на день пред`явлення даного позову, його ціна становить: 53 952,83 грн., з яких: - Основний борг: 36 526,61 грн.;- 3% річних: 2 766,14 грн.;- Інфляційні витрати: 11 290,95 грн., - пеня: 3 369,13 грн. (т.1 а.с.166-168, 170-172, 173-181). В матеріалах справи містяться квитанції, відповідно до яких, відповідачем сплачено заборгованість від 23 жовтня 2025 року у розмірі 10 936,10 грн. (т.2 а.с.106) та від 19 грудня 2025 року у розмірі 2 374,55 грн., а отже сума за основною заборгованістю складає 23 215,96 грн. (36 526,61 - 10 936,10 - 2 374,55 = 23 215,96) Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Згідно зі ст. ст. 13, 14 ЦК України цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються і виконуються особою у межах, установлених договором або актами цивільного законодавства. Статтею 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статей 64,67,68 ЖК України наймачі повинні своєчасно та в повному обсязі вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно з ч. 1ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Звертаючись до суду із позовом позивач зазначав, що між ним та відповідачем, як власником приміщення, встановились відносини з приводу надання послуг з постачання теплової енергії у приміщенні [ADDRESS] за яким відкрито особовий рахунок [NUMBER] та утворилась заборгованість в розмірі - основний борг: 23 215,96 грн. (з урахуванням всіх сплат); - 3% річних: 2 766,14 грн.;- інфляційні витрати: 11 290,95 грн., - пеня: 3 369,13 грн. в період з листопада 2019 року по березень 2023 року. З огляду на вказане, зважаючи на обґрунтованість та підтвердженість доказів наявних в матеріалах справи суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення коштів у розмірі 23 215,96 грн. Відповідачем подано до суду заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із приписами ст.ст.260, 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та ч. 5 ст. 261 ЦК України). Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19 » № 540-ІХ від 30.03.2020 Перехідні та прикінцеві положення Цивільногокодексу України доповнено пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року в Україні запроваджено карантин, який продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 1336 від 15.12.2021, № 229 від 23.02.2022, № 630 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, № 1428 від 23.12.2022 року до 30.04.2023 року. У постанові від 22.09.2022 по справі №920/724/21 Верховний Суд зазначив про автоматичне продовження строків позовної давності пов`язане саме зі встановленням карантину на всій території України без будь-яких додаткових вимог та умов в аспекті їх продовження в силу закону. Підсумовуючи вищезазначене, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої Документ сформований в системі «Електронний суд» 14.07.2025 2 респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, чинного на момент звернення позивача до суду з позовом, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені 257 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. статтями 24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації по відношенню до України, відповідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» - на території України з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та затверджувався Верховною радою України та діє до цього часу. Враховуючи, що до введення воєнного стану загальний строк позовної давності не минув, на момент звернення позивача до суду з позовом діяв правовий режим воєнного стану, а відповідно, позовна заява подана в межах строку позовної давності. Підсумовуючи вищезазначене, перебіг строку позовної давності станом на дату подачі позовної заяви, тобто станом на 26 грудня 2024 року не настав, тому позовна давність (три роки) за вимогами про стягнення із відповідача заборгованості, не спливла і підстав для задоволення заяви відповідачки про застосування строків позовної давності щодо цих виплат немає. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних необхідно зазначити наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідач в порушення оплати таких витрат є таким, що прострочив виконання зобов`язання. Позивач просить стягнути 3% та інфляційні витрати з червня 2018 року по липень 2025 року. У постанові Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 5 березня 2022 року № 206 установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. 30.12.2023 редакція постанови була змінена, заборона стосується виключно територій, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій. Тому нарахування 3% річних та інфляційних витрат у період з 24 лютого 2022 року до 30 грудня 2023 року не допускається на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. В свою чергу позивач нараховує 3% річних та інфляційні витрати в період з листопада 2019 року по березень 2023 року. Стосовно інфляційних витрат. Відповідно до розрахункової таблиці (а.с.173), сума індексації за період з листопада 2019 по лютий 2022 становить 7 659,87 грн., період з 24 лютого 2022 року до березня 2023 року, суд не враховує у зв`язку з вищевказаним, а отже сума індексації за весь період заборгованості 7 659,87 грн. Стосовно 3%. Відповідно до розрахункової таблиці (а.с.173), 3% за період з листопада 2019 по лютий 2022 становить 1556,65 грн., період з 24 лютого 2022 року до березня 2023 року, суд не враховує у зв`язку з вищевказаним, а отже 3% за весь період заборгованості 1556,65 грн. Стосовно пені. Відповідно до розрахункової таблиці (а.с.173), пеня за період з листопада 2019 по лютий 2022 становить 1895,60 грн., період з 24 лютого 2022 року до березня 2023 року, суд не враховує у зв`язку з вищевказаним, а отже пеня за весь період заборгованості 1895,60 грн. З огляду на вищезазначене розрахунок заборгованості складається з - основний борг: 23 215,96 грн.;- 3% річних: 1556,65 грн.;- інфляційні витрати: 7 659,87 грн., - пеня: 1895,60 грн., що разом складає 34 328,08 грн. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1554,00 грн. (34 328,08 грн. х 2442,40 грн. : 53 952,83 грн. = 1554,00 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial