Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника адвоката Власенка В.І. звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу на свою користь 631 333 (шістсот тридцять одну тисячу триста тридцять три) гривень відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 22.10.2019 внесено відомості до Єдиного реєстр досудових розслідувань за №42019220000000674 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 та ч.2 ст. 367 КК України, несумісне ставлення до виконання своїх обов`язків [PERSON] та не забезпечив зберігання майна, внаслідок чого державі заподіяно шкоди на суму 1 770 837,83 грн. Досудове розслідування здійснювалося ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві. Процесуальне керівництво здійснювала Харківська обласна прокуратура. В подальшому 13 лютого 2020 в межах кримінального провадження №42019220000000674 від 22.10.2019 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України. 26.02.2020 ухвалою Московського районного суду м. Харкова по справі №643/3113/20 відмовлено у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у кримінальному провадженні №42019220000000674 від 22.10.2019 відносно [PERSON] . Застосовано до підозрюваного запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши на останнього обов`язки: - прибувати за викликами до слідчого, прокурора або суду; - повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання; - утриматись від спілкування з свідками, експертами та спеціалістами у кримінальному провадженні за відсутності слідчого або прокурора. 28.05.2020 постановою прокурора відділу 15/5 прокуратури Харківської області Семеноговим І.В. виділено з матеріалів кримінального провадження №42019220000000674 від 22.10.2019 матеріали в копіях, оригіналах та речових доказах, згідно з описом у прошитому та пронумерованому вигляді стосовно підозрюваного [PERSON] за ч. 2 ст. 367 КК України. Внесено відомості до ЄРДР №62020170000000725 від 28.05.2020 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України. 16.01.2021 відносно [PERSON] складено обвинувальний акт та скеровано для розгляду до Коломацького районного суду Харківської області. Ухвалою Коломацького районного суду Харківської області від 26.01.2021 по справі №625/20/21 призначено підготовче судове засідання у кримінальному провадженні за №62020170000000725 від 28 травня 2020 року за обвинуваченням [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. В подальшому до Харківського апеляційного суду надійшло подання голови Коломацького районного суду Харківської області про направлення кримінального провадження №62020170000000725 від 28.05.2020 р. за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, з одного суду до іншого. Вказане подання обґрунтовано тим, що у Коломацькому районному суді Харківської області неможливо утворити склад суду для розгляду даної справи. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року по справі №625/20/21 кримінальне провадження №62020170000000725 від 28.05.2020 р. за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України направити на розгляд до Валківського районного суду Харківської області. 05 травня 2025 ухвалою Валківського районного суду Харківської області по справі №625/20/21, постановлено про прийняття відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 28.05.2020 за №62020170000000725, щодо [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2ст. 367 КК України. Кримінальне провадження №62020170000000725 від 28.05.2020 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України. В результаті незаконних дій органів досудових розслідувань та прокуратури, [PERSON] з 13.02.2020 (з дня вручення підозри) по 12 травня 2025 (з дня вступу ухвали від 05 травня 2025 року Валківського районного суду Харківської області по справі №625/20/21 в законну силу) незаконно перебував під судом і слідством, що в загальному становить 5 років 3 місяця. Весь звичний спосіб життя і всі плани були зруйновані вщент і в один момент, коли [PERSON] було вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Плітки та чутки про кримінальну справу розповсюджувались дуже швидко, почалися незаконні обвинувачення у службовій недбалості, неналежному виконанні своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі насліди державним інтересам. На момент незаконного притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності займав посаду майстра лісу обходу №3 Коломацького лісництва ДП «Жовтневе лісове господарство». Однак, 26 лютого 2020 за клопотанням слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Полтаві, про відсторонення [PERSON] від посади, Московського районного суду м. Харкова задовольнив вищезазначене клопотання і останнього було відсторонено від посади майстра лісу Коломацького лісництва ДП «Жовтневе лісове господарство» на строк два місяці. Фактом перебування [PERSON] під слідством більше 5 років, спричинило останньому суттєву моральну шкоду. Принижено професійну та особисту честь, гідність та ділову репутацію, зруйновано його професійну кар`єру та позбавлено права займатися улюбленою справою. Від представника Державної казначейської служби України надіслано відзив, в якому не погоджується з позовними вимогами Позивача та просить відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначивши, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови від 20.11.2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц, від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17. Крім того, Верховний Суд у постанові від 07.09.2022 у справі № 641/4272/19 (застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справах № 242/4741/16-ц та № 641/8857/17) дійшов висновку про те, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Казначейство або його територіальний орган. Від представника Харківської обласної прокуратури також на адресу суду надійшов відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не викладено обставин, що підтверджують спричинення йому будь-якої моральної шкоди внаслідок незаконних дій держави, не наведено доказів на підтвердження доводів позовної заяви, не зазначено причинно-наслідкового зв`язку між діями правоохоронних органів та нібито спричиненої йому моральної шкоди, вважає, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі, що значно перевищує встановлений законом розмір. Від представника Територіального управління Державного бюро розслідувань, (розташоване у місті Полтаві) також надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили позовні вимоги задовольнити частково, зазначивши, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. У позовній заяві [PERSON] стверджує, що строк його перебування під слідством та судом становить 5 років 3 місяці та 5 днів або 63 місяці та 4 дні. Відповідно до положень статті 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту повідомлення особі про підозру до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотанням про закриття кримінального провадження або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. Відтак, строк перебування позивача під слідством слід обраховувати починаючи з дня вручення [PERSON] повідомлення про підозру 13.02.2020. Поряд з цим, ухвала Валківського районного суду Харківської області від 05.05.2025 у справі № 625/20/21, якою закрито кримінальне провадження щодо [PERSON] набрала законної сили 13.05.2025, тобто саме з цього моменту він вже вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень, а кримінальне переслідування щодо нього є завершеним. Відтак, фактичний строк перебування [PERSON] під слідством та судом тривав з 13.02.2020 по 13.05.2025 та становить 5 років та 3 місяці, або ж 63 місяці або 1916 днів. Заявлений до відшкодування розмір моральної шкоди (651 333,34 грн) позивач обґрунтовує лише загальними абстрактними формулюваннями без наведення конкретизації та відповідних доказів на підтвердження таких стверджень. Зазначають, що у матеріалах цієї справи відсутні докази того, що професійна репутація позивача суттєво погіршилась, так само й не наведено розміру та доказів тих мізерних коштів із заощаджень на які, за доводами позивача, він проживав всі 5 років перебуваючи під слідством, не надано доказів широкого резонансу серед містян щодо новини про його затримання за підозрою у вчинення кримінального правопорушення, відсутні й докази обізнаності громадян територіальної громади де він проживав про факт перебування його під слідством та судом, навряд чи такі обставини могли завдати шкоди репутації [PERSON] та перешкоджати його нормальним життєвим зв`язкам та процесам. У матеріалах справи відсутні також докази активної участі [PERSON] у житті суспільства, участі у різного роду заходах з політичними та громадськими діячами, участі у передвиборчих компаніях тощо, подальше здійснення яких дійсно було б ускладнено фактом звинувачення у вчиненні злочину та могло б зруйнувати суспільну думку про нього. Також відсутні докази на підтвердження необхідності здійснення [PERSON] додаткових зусиль для нормалізації життєвих зав`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як власне і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків під час перебування його під слідством та судом, не доведено те, що внаслідок висунутого проти нього звинувачення він втратив можливість встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми, що саме у зв`язку з окресленими подіями від нього відвернулись рідні та близькі особи, або, що він втратив можливість здійснювати будь-яку професійну діяльність. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2025 справу визначено до розгляду судді Чорній Б.М. Ухвалою судді від 11.08.2025 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.11.2025 закрито підготовче провадження по даній цивільній справі і справу призначено до судового розгляду по суті. 05.11.2025 року від представника позивача на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої [PERSON] просить стягнути на відшкодування моральної шкоди 504 000,00 (п`ятсот чотири) тисячі грн. В судовому засіданні представник Харківської обласної прокуратури Штефан Є.О. проти позову заперечував повністю із підстав, викладених у відзиві. В судовому засіданні представник ТУ ДБР у м.Полтаві Бардіна Н.О. підтримала думку, зазначену у відзиві. Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та розгляд справи, наявні заяви про розгляд без їх участі. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, вислухавши думку сторін, суд приходить наступного висновку. Судом встановлено, що 22.10.2019 р. Територіальним управління ДБР, розташованим у м.Полтаві, було внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження №42019220000000674 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 та ч.2 ст. 367 КК України, несумлінне ставлення до виконання своїх обов`язків [PERSON] та не забезпечив зберігання майна, внаслідок чого державі заподіяно шкоди на суму 1 770 837,83 грн. /а.с.11-12/. 13 лютого 2020 в межах кримінального провадження №42019220000000674 від 22.10.2019 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України /а.с.21-23/. 26.02.2020 ухвалою Московського районного суду м. Харкова по справі №643/3113/20 задоволено клопотання слідчого першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у м.Полтаві, [PERSON] про відсторонення [PERSON] від посади майстра лісу Коломацького лісництва ДП «Жовтневе лісове господарство» на строк 2 місяці /а.с.24-26/. 26.02.2020 ухвалою Московського районного суду м. Харкова по справі №643/3113/20 відмовлено у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у кримінальному провадженні №42019220000000674 від 22.10.2019 відносно [PERSON] . Застосовано до підозрюваного запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши на останнього обов`язки: - прибувати за викликами до слідчого, прокурора або суду; - повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання; - утриматись від спілкування з свідками, експертами та спеціалістами у кримінальному провадженні за відсутності слідчого або прокурора /а.с.34/. 28.05.2020 постановою прокурора відділу 15/5 прокуратури Харківської області Семеноговим І.В. виділено з матеріалів кримінального провадження №42019220000000674 від 22.10.2019 матеріали в копіях, оригіналах та речових доказах, згідно з описом у прошитому та пронумерованому вигляді стосовно підозрюваного [PERSON] за ч. 2 ст. 367 КК України. Внесено відомості до ЄРДР №62020170000000725 від 28.05.2020 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України /а.с.10/. 16.01.2021 відносно [PERSON] складено обвинувальний акт та скеровано для розгляду до Коломацького районного суду Харківської області /а.с.16-19/. 05 травня 2025 ухвалою Валківського районного суду Харківської області по справі №625/20/21, постановлено про прийняття відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 28.05.2020 за №62020170000000725, щодо [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України. Кримінальне провадження №62020170000000725 від 28.05.2020 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України /а.с.31-33/. Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з пунктом 2 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Згідно із частинами 1 та 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно ч.7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до ч.1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно ч.2 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно п.1 статті 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відповідно до статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У частинах другій та четвертій статті 23 ЦК України зазначені підстави для відшкодування моральної шкоди, яка може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частин 5 та 6 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справи Войтенко проти України, Науменко проти України). Згідно роз`яснення постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній або юридичній особі незаконним діями, або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати. зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до Методичних рекомендацій „Відшкодування моральної шкоди" (лист Міністерства юстиції України від 13 травня 2004 р. № 35-13/797) моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Позивачем [PERSON] заявлено до відшкодування моральну шкоду в розмірі 504 000,000 млн. гривень та задовольняючи позовні вимоги, суд виходить із наступного. Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, з 13.02.2020 (з дня вручення підозри) по 12 травня 2025 (з дня вступу ухвали від 05 травня 2025 року Валківського районного суду Харківської області по справі №625/20/21 в законну силу) позивач незаконно перебував під судом і слідством, що в загальному становить 5 років 3 місяця. Позивач вказує, що незаконними рішеннями та діями посадових осіб органів досудового розслідування та прокуратури йому було завдано матеріальну шкоду, поніс витрати на правову допомогу, за якою він змушений був звернутись під час перебування під судом і слідством. Весь звичний спосіб життя і всі плани були зруйновані вщент і в один момент, коли [PERSON] було вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Плітки та чутки про кримінальну справу розповсюджувались дуже швидко, почалися незаконні обвинувачення у службовій недбалості, неналежному виконанні своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі насліди державним інтересам. На момент незаконного притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності займав посаду майстра лісу обходу №3 Коломацького лісництва ДП «Жовтневе лісове господарство». [PERSON] працював у ДП «Жовтневе лісове господарство» починаючи з 1997 року. За весь час працевлаштування займав посади: лісника та майстра лісу Коломацького лісництва. Постійно підвищував свій професійний рівень по охороні лісу, лісокультурному виробництву та лісогосподарських заходів. Багато уваги приділяв праці та користувався повагою серед колективу лісництва. Керівницво неодноразово відмічало його професійні якості. Однак, 26 лютого 2020 за клопотанням слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Полтаві, про відсторонення [PERSON] від посади, Московського районного суду м. Харкова задовольнив вищезазначене клопотання і останнього було відсторонено від посади майстра лісу Коломацького лісництва ДП «Жовтневе лісове господарство» на строк два місяці. Ця кримінальна справа, і як наслідок відсторонення [PERSON] спричинило не тільки моральний стрес, а і матеріальний. Останній був позбавлений роботи, а отже і матеріального добробуту, оскільки проживав на мізерні кошти, які були заощаджені заздалегідь. Після повідомлення про підозру [PERSON] , перестав вести активний спосіб життя, постійно знаходився вдома, уникав спілкування з друзями та родичами, знаходився в пригніченому настрої, став глибоко нещасною людиною. Факт перебування [PERSON] під слідством більше 5 років спричинив останньому суттєву моральну шкоду. Принижено професійну та особисту честь, гідність та ділову репутацію, зруйновано його професійну кар`єру та позбавлено права займатися улюбленою справою. Сильно переймався через притягнення до кримінальної відповідальності, боявся бути безпідставно відправлений у місця позбавлення волі для відбуття покарання. У зв`язку з чим, у Позивача суттєво погіршився стан здоров`я, зазнав фізичних, душевних та моральних страждань і був змушений постійно приймати ліки, неодноразово звертався до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Коломацької селищної ради» та до Комунального некомерційного підприємства «Валківська центральна районна лікарня». Крім того, факт безпідставного притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] суттєво вплинув на його психологічний стан. Ця кримінальна справа зруйнувала не тільки Позивачу професійну кар`єру, а також особисте життя. Стосовно доводів представника відповідачів, про те що розмір відшкодування моральної шкоди відповідати нормі ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі -Закон № 266/94-ВР), згідно якої відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом то суд виходить із наступного. У статті 13 Закону № 266/94-ВР зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Зазначена норма містить мінімальну гарантію потерпілій особі гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який повинні визначити суди у будь-якому випадку. Визначення мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, якщо потерпілою особою заявлено позовну заяву про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі, а відтак і неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір. У вказаній справі встановлено й не оспорюється сторонами, що [PERSON] перебував під слідством та судом 63 місяці. Зокрема, в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року в справі № 333/8394/23 зроблено висновок про те, що у статті 13 Закону № 266/94-ВР зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У контексті статті 13 Закону № 266/94-ВР застосовуються положення статті 3 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі Закон про оплату праці) щодо визначення поняття «мінімальна заробітна плата». Інакше тлумачення суперечатиме принципу правової визначеності. Під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону № 266/94-ВР суд має керуватися встановленим Законом про держбюджет розміром мінімальної заробітної плати, а не розрахунковою величиною для обчислення виплат за рішеннями суду. У постановах Верховного Суду від 05 серпня 2025 року в справі № 710/228/24, від 05 березня 2025 року в справі № 166/789/24, від 10 березня 2025 року в справі № 613/25/24, від 09 квітня 2025 року в справі № 757/1549/21-ц та інших зазначено, що Законом № 266/94-ВР не передбачено можливість запровадження Законом про держбюджет на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду. Закон № 266/94-ВР є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни до вказаного Закону не вносилися. Отже, стаття 8 Закону про держбюджет у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 грн, не підлягає застосуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР. Моральна шкода у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України та статтею 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодовується особі, щодо якої допущено передбачені статтею 1 цього Закону дії, без встановлення вини органу, що відповідає за відшкодування такої шкоди. Факт спричинення моральної шкоди, як і її розмір, що перевищує мінімально встановлений законом, підлягають встановленню та доведенню під час розгляду відповідної вимоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц, зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд під час вирішення цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Такі висновки підтверджені сталою практикою Верховного Суду, зокрема в постановах від 16 січня 2025 року в справі № 607/21506/23, від 24 грудня 2024 року в справі № 740/6706/23, від 11 грудня 2024 року в справі № 740/463/22 та інших. Статтею 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік" установлено з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 01 січня 7100,00 грн, з 01 квітня 8000,00 грн. Визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень. Відповідно до статті 3 Закону про оплату праці мінімальна заробітна плата це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. До такого визначення поняття «мінімальна заробітна плата» відсилає стаття 13 Закону № 266/94-ВР, оскільки іншого тлумачення наведеного терміну законодавство не містить. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Важливою складовою принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) у Доповіді про правовладдя, ухваленій на її 86-му пленарному засіданні, що відбулося 25-26 березня 2011 року, зазначила, що правова визначеність у державі, яка керується верховенством права, зокрема, передбачає, що текст закону має бути легкодоступним; закони мають бути застосовані у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; юридичні норми мають бути чіткі і точні; держава повинна дотримуватись взятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законних очікувань»). Призначення цього принципу у сфері відносин між людиною і публічною владою забезпечити юридичну безпеку особи, підтримати стабільність правовідносин між людиною й державою, гарантувати певність її юридичного становища, передбачуваність правових наслідків своєї поведінки, охорону та захист правомірних очікувань і, зрештою, її довіру до держави. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність, тому в цій справі сторони повинні мати право очікувати, що в контексті статті 13 Закону № 266/94-ВР застосовуються положення статті 3 Закону про оплату праці щодо визначення поняття «мінімальна заробітна плата». Інакше тлумачення суперечатиме принципу правової визначеності. У порядку реалізації статті 3 Закону про оплату праці статтею 8 Закону про держбюджет установлено з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 01 січня 7100,00 грн, з 01 квітня 8000,00 грн. Постановою від 12.11.2025 року у справі №371/893/23 ВС наголосив, що розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Мінімальна заробітна плата для таких розрахунків визначається на дату присудження відшкодування ухвалення судом рішення. Згідно п. 14 ч. 1 ст.3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частини першої статті 43 КПК України, виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обчислений за період з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили. Обчислений відповідно до наведених вимог загальний час незаконного перебування під слідством та судом складає 63 місяці. Виходячи із діючого розміру мінімальної заробітної плати в України в 2025 році станом на дату ухвалення рішення мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди позивача складає 504 000,00 грн. Щодо посилання відповідача, на те, що позивач помилково визначив, що Державна казначейська служба є належним відповідачем, суд не бере до уваги, оскільки відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до ст. 2 ЦК України держава є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в розгляді справи представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичні особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових осіб і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень здійснюється державою у порядку визначеному законом. Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011). Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, встановлений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 № 45) (далі - Порядок). Відповідно до п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства. Згідно з пп. 2 п. 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Згідно з п. 36 Порядку у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. Згідно ч.2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно п.1 ч. 9 Прикінцевих та перехідних положень БК України встановлено, що рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Відповідно до п.п. 2, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку; здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. За таких обставин суд задовольняє позов [PERSON] в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по оплаті судового збору підлягають компенсуванню за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.

Outcome: approved