Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

[PERSON] , у березні 2025 року, звернувся до суду з позовом про стягнення з Державної Казначейської служби України на його користь за рахунок коштів Держаного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду в сумі 300000,00 грн. Позов мотивований тим, що при звернені позивача до Кіровоградської обласної прокуратури 26.07.2022 року з заявою в порядку статті 214 Кримінального процесуального кодексу України про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками злочинів передбачених статтями 367, 368 Кримінального кодексу України відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені не були. При цьому, ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05.08.2022 року за скаргою позивача зобов`язано прокурора Кіровоградської обласної прокуратури внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення. Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 01.03.2022 року постанову дізнавача Кропивницького РУП ГУ НП в Кіровоградській області Романенко О.В. про закриття кримінального провадження №12021121130000199 від 12.03.2021 року, за частиною першою статті 172 Кримінального кодексу України скасована та постановлено проводити подальше досудове розслідування. Також 02.09.2022 року слідчий суддя Кіровського районного суду міста Кіровограда у справі №404/1195/22 задовольнив скаргу позивача. Постанову дізнавача СД Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області лейтенанта поліції Ковальової Д.Ф. від 02.07.2022 року про закриття кримінального провадження №12021121130000199 від 12.03.2021 року скасував та направив матеріали справи прокурору Кропивницької окружної прокуратури для організації подальшого досудового розслідування». Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07.09.2022 року по справі №404/1195/22за заявою позивача про відвід дізнавачів СД Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області від здійснення досудового розслідування кримінального провадження №12021121130000199 за частиною першою статті 172 Кримінального кодексу України, заяву задоволено. Відведено дізнавача Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області Ковальову Д.Ф. від здійснення досудового розслідування кримінального провадження. Отже працівниками Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12021121130000199 від 12.03.2021 року, за частиною першою статті 172 Кримінального кодексу України в якому позивача визнано потерпілим по справі. Ухвалювалися процесуальні рішення, які вподальшому тричі були скасовані слідчим суддею. Органи прокуратури належне процесуальне керівництво у справі не здійснюють. ГУНП в Кіровоградській області не здійснюють належного контролю щодо своїх підлеглих. Від протиправних дій органів поліції та прокуратури позивач зазнав душевні переживання. Звичний ритм його життя змінився, він почав витрачати дуже багато часу на отримання консультацій та порад від фахівців у галузі права. Відчував себе незахищеним. Ніякого його захисту з боку правоохоронних органів в даному кримінальному проваджені не було, так само, як і повного, неупередженого розслідування з боку Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області. Отже, дії Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, Прокуратури Кіровоградської області є незаконними, протиправними і такими, що завдали йому моральної шкоди через бездіяльність їх підлеглих підрозділів та працівників при досудовому розслідуванні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021121130000199 від 12.03.2021 року, за частиною першою статті 172 Кримінального кодексу України. Факт протиправних дій (бездіяльності) слідчих при проведенні досудового розслідування та неналежного контролю прокурорами встановлено ухвалами слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда та Ленінського районного суду міста Кіровограда та Ленінського районного суду Кіровоградської області. Розмір моральної шкоди позивач визначив у розмірі 300000,00 грн. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 04 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с.25). Через канцелярію суду відповідачем - Кіровоградською обласною прокуратурою подано відзив на позов (вх. № 15594 від 21.04.2025 року; а.с.34-72), в якому останній заперечує проти позову. Вказує, що підставою для звернення з позовом до суду є оскарження позивачем прийнятих процесуальних рішень у кримінальному провадженні № 12021121130000199, що на думку позивача, спричинило йому моральні страждання. За обставинами справи встановлено, що в провадженні сектору дізнання Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області перебували матеріали кримінального провадження № 12021121130000199 від 12.03.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною пршою статті 172 Кримінального кодексу України за фактом порушення трудового законодавства адміністрацією АТП-1102 «Реформа», що полягало у незаконному звільненні позивача з посади водія. В ході досудового розслідування встановлено, що [PERSON] працював у ЗАТ АТП-1102 «Реформа» водієм з 26.12.1988 року по 20.01.1998 року та був звільнений із займаної посади наказом № 16-к від 16.02.1998 року за статтею 38 Кодексу Законів про Працю України відповідно до заяви [PERSON] про його звільнення з роботи за власним бажанням. До матеріалів кримінального провадження долучено архівну довідку та архівну копію наказу № 16-к від 16.02.1998 року про звільнення [PERSON] . Також, на підставі ухвали Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24.10.2022 року здійснено тимчасовий доступ до цивільної справи № 2-1083/2001 за позовом [PERSON] до ЗАТ «АТП-1102 Реформа» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування заробітної плати. Встановлено, що 22.02.2001 [PERSON] подав позовну заяву до Кіровського районного суду міста Кіровограда про поновлення на роботі. Згідно рішення суду від 17.04.2001 (справа №2-1083-2001) судом констатовано факт наявності порушення трудового законодавства при звільненні, проте відмовлено у поновленні [PERSON] на роботі, оскільки ним пропущений строк позовної давності (1 місяць), так як позивач звернувся до суду через 2 роки. Судом встановлено, що позивач 12.01.1998 року власноручно написав заяву про звільнення з підприємства за власним бажанням з 20.01.1998 року, проте роботодавець фактично не прийняв до уваги побажання працівника звільнитись із вказаної дати та в подальшому обмежив його в праві не розривати трудовий договір згідно статті 38 Кодексу Законів про Працю України. Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17.04.2001 у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ЗАТ «АТП-1 102 Реформа» про поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу відмовлено у повному обсязі та констатовано факт порушення законодавства при звільненні лише в частині фактично строків видання наказу. Вказане рішення суду залишено без змін ухвалою Кіровоградського обласного суду від 24.05.2001 року. Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2001 відмовлено [PERSON] у задоволенні касаційної скарги на вищевказані рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда та Кіровоградського обласного суду. В подальшому [PERSON] неодноразово подавав апеляційні та касаційні скарги про перегляд судових рішень, проте всі вони були відхилені судами касаційної інстанції або повернуті заявнику (востаннє ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 28.12.2022, справа № 2-1083-2001 від 28.01.2022). Під час допиту процесуальним прокурором 17.02.2023 року, потерпілий [PERSON] повідомив, що 20.01.1998 дійсно власноруч написав заяву про звільнення і надав її директору ЗАТ «АТГІ-1102 Реформа». Також зазначив, що працював до 20.02.1998 і паралельно перебував на амбулаторному лікуванні. Після 20.02.1998 охорона ЗАТ «АТП-1102 Реформа» не допускала його до робочого місця. В трудовій книжці незаконно зазначено дату звільнення 20.01.1998, хоча фактично він виходив на роботу до 20.02.1998. Згідно диспозиції статті 172 Кримінального кодексу України, обов`язковою умовою складу злочину, передбаченого вказаною статтею є саме незаконність звільнення з особистих мотивів, тобто не будь-яке незаконне звільнення є кримінально караним, а лише звільнення працівника саме з особистих мотивів. Дізнавачем з метою встановлення наявності чи відсутності особистого мотиву у керівника ЗАТ «АТГІ1102 Реформа» [PERSON] надавались доручення оперативним підрозділам щодо встановлення його місцезнаходження та допиту, проте, згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00039489285 [PERSON] помер [INFO] . Встановити місце знаходження інших працівників ЗАТ «АТП-1 102 Реформа» не представилося можливим через значний час, що минув від вказаних подій (більше 25 років). Також, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ЗАТ «АТП-1102 Реформа» ліквідовано 17.11.2006. У зв`язку з неповнотою проведеного досудового розслідування, ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01.03.2022 у справі №404/1195/22 задоволено скаргу позивача щодо скасування постанови про закриття кримінального провадження №12021121130000199, винесену дізнавачем Кропивницького РУГІ ГУНП в Кіровоградській області Романенком О.В. Також ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 02.09.2022 у справі №404/1195/22 задоволено скаргу на постанову дізнавача Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області Ковальової Д.Ф. та повторно скасовано постанову про закриття вищевказаного кримінального провадження як передчасну. Водночас ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07.09.2022, задоволено заяву [PERSON] про відвід дізнавача Кропивницького РУП ГУНП Ковальової Д.Ф від здійснення досудового розслідування кримінального провадження №12021121130000199. За результатами досудового розслідування, після усунення недоліків, вказаних у вищезазначених ухвалах суду, дізнавачем СД Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області 03.05.2023 прийнято обґрунтоване рішення про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального кодексу України. Рішення про закриття обґрунтовано відсутністю обов`язкової складової об`єктивної сторони складу злочину, так як в ході дізнання не встановлено наявності особистого мотиву у керівника ЗАТ «АТП-1102 Реформа» [PERSON] на звільнення [PERSON] , адже особа сама виявила бажання бути звільненою і порушення стосувалось лише порядку і строків видання наказу про звільнення. Постанову про закриття кримінального провадження позивачем оскаржено до Кіровського районного суду міста Кіровограда, за результатами судового розгляду ухвалою від 18.12.2023 у задоволенні його вимог відмовлено. Рішення суду набрало законної сили. В позовних вимогах позивач посилається на застосування вимог статей 1173-1176 Цивільного кодексу України, вважає, що позовні вимоги є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню, оскільки необхідною підставою для відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади є наявність трьох умов: доведення неправомірності дій чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. (а.с. 33- 72) Відповідачем - Головним управлінням Національної поліції в Кіровоградській області також подано до канцелярії суду відзив на позов (вх. № 15091 від 17.04.2025 року; а.с.73-92), в якому останній заперечує проти позову. У поданому відзиві викладені аналогічні обставини, що й у відзиві Кіровоградської обласної прокуратури (а.с. 73-91). Відповідачем - Державною Казначейською службою України подано до канцелярії суду відзив на позов (вх. № 15836 від 22.04.2025 року), в якому останній заперечує проти задоволення позову. Вказує, що Казначейство не є належним відповідачем у справі, оскільки підставою позову є стверджувані порушення прав позивача з боку правоохоронних органів. Належним відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Крім того, зазначає, що з аналізу норм, якими врегульовано спірні правовідносини вбачається, що відшкодування шкоди, завданої громадянинові рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також, незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади, здійснюється шляхом стягнення коштів з Державного бюджету країни. Участь органів Казначейства у справі зумовлена лише особливостями бюджетного законодавства. Органи Казначейства не уособлюють державу, як «власника» відповідних коштів, виступають у даних судових справах не як юридичні особи, які самостійно несуть відповідальність за власними зобов`язаннями, а як органи, уповноважені державою провести відповідні перерахування за рахунок бюджетних коштів. Відповідно до частини 2 статті 176 Цивільного кодексу України юридичні особи, створені державою не відповідають за зобов`язаннями держави. Участь органів Казначейства у справі зумовлена лише особливостями бюджетного законодавства. Органи Казначейства не уособлюють державу, як «власника» відповідних коштів, і виступають у даних судових справах не як юридичні особи, які постійно несуть відповідальність за власними зобов`язаннями, а як органи, уповноважені державою провести відповідні перерахування за рахунок бюджетних коштів. Позовні вимоги у даній справі в частині встановлення порядку та способу виконання судового рішення, суперечать діючому законодавству та судовій практиці. Крім того, вважають, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження наявності встановленої незаконності дій/бездіяльності посадових осіб національної поліції та прокуратури, причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювачів та шкодою, на які посилається позивач (а.с. 93-105). В свою чергу, позивачем подано до суду відповідь на відзив (вх. № 18800 від 08.05.2025 року; а.с.106а-117). Вказує, що з відзивом не погоджується, оскільки позивач є літньою людиною, зазнав дуже сильні душевні переживання із-за протиправної бездіяльності відповідачів, які мали б належним чином проводити досудове розслідування кримінального провадження і не зволікати з завданням кримінального провадження прописані у частині першій статті 2 Кримінального процесуального кодексу України. (а.с. 106а-120). [PERSON] подано до суду пояснення (вх. № 21833 від 27.05.2025 року), в яких останній зазначає, що на сьогодні лікує гіпертонію та інші хвороби (а.с.118-120) Також, [PERSON] подано до суду доповнення на пояснення (вх. № 23595 від 09.06.2025 року), в яких останній зазначає, що з 23.05.1995 року по 14.07.1995 року перебував на лікарняному (а.с. 129-133, 135-136). Ухвалою Фортечного районного суду міста Кропивницького від 09 червня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.144). Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяви (вх. № 38232 від 24.09.2025 року, вх. № 50897 від 09.12.2025 року) про розгляд справи без його участі та підтримання позовних вимог (а.с. 156). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях самого позивача. Представник відповідача Кіровоградської обласної прокуратури в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав його недоведеності та необґрунтованості, з посиланням на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Представник відповідач Державної Казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв, клопотань на позов не подавав. Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Відповідно до ухвали слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 01 березня 2022 року скаргу [PERSON] на постанову дізнавача Кропивницького РУП ГУ НП в Кіровоградській області Романенко О.В. про закриття кримінального провадження №12021121130000199 від 12.03.2021 року, за ч. 1 ст. 172 КК України задоволено. Постанову дізнавача Кропивницького РУП ГУ НП в Кіровоградській області Романенко О.В. про закриття кримінального провадження №12021121130000199 від 12.03.2021 року, за ч. 1 ст. 172 КК України скасовано (а.с. 7-8). Відповідно до ухвали слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 02.09.2022 року скаргу задоволено. Постанову дізнавача СД Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області лейтенанта поліції Ковальової Д.Ф. від 02.07.2022 року про закриття кримінального провадження №12021121130000199 від 12.03.2021 року скасовано (а.с. 11-12). Відповідно до ухвали слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07.09.2022 року заяву задоволено. Відведено дізнавача Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області Ковальову Д.Ф. від здійснення досудового розслідування кримінального провадження №12021121130000199 за ч. 1 ст.172 КК України (а.с. 13-14). [PERSON] є членом сім`ї батьком військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] (а.с. 15). Постановою про закриття кримінального провадження від 03.05.2023 року дізнавачем СД Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області лейтенантом поліції Саєко Є.О. кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021121130000199 від 12.03.2021 року, закрито на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України (а.с. 81-82). Відповідно до сповіщення сім`ї (близьких родичів) померлого (загиблого) № 42 син [PERSON] , 1984 року народження, виконуючи бойові завдання, здійснюючи заходи з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії РФ загинув [INFO] (а.с. 110). Відповідно до довідки № 642 від 03.12.2024 року виданої Комунальним некомерційним підприємством «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф у Кіровоградській області Кіровоградської обласної ради» [PERSON] , 1972 року народження, 13.11.2024 року звертався за допомогою в амбулаторію екстреної (швидкої) медичної допомоги по [ADDRESS] . При огляді встановлений попередній діагноз: Гостра реакція на стрес, дані рекомендації для подальшого лікування (а.с. 112). Крім того, відповідно до епікризу із медичної карти стаціонарного хворого № 1563/454 [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 11.03.2024 року по 19.03.2024 року у Комунальному некомерційному підприємстві «Центральна міська лікарня «Кропивницької міської ради», з діагнозом ІХС Атеросклеритичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ стадія (ГЛНІ) ступінь 3, ризик 4 СННА ФК ІІІ зі збереженою функцією викиду лівого шлуночка (а.с. 111). Відповідно до епікризу із медичної карти стаціонарного хворого № 4012/1189 [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 15.06.2023 року по 23.06.2023 року у Комунальному некомерційному підприємстві «Центральна міська лікарня «Кропивницької міської ради», з діагнозом ІХС Атеросклеритичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ стадія (ГЛНІ) ступінь 3, ризик 4 СННА ФК ІІІ зі збереженою функцією викиду лівого шлуночка (а.с. 116). В матеріалах справи міститься консультативний висновок спеціаліста КЗ «ЦМЛ м. Кіровограда» від 14.03.2025 року (а.с. 117). Відповідно до довідки Кіровоградської міської лікарні швидкої медичної допомоги Кіровського району № 23 від 04.09.2006 року [PERSON] , знаходився в КМЛШМД з 23.05.1995 по 14.07.1995 року на стаціонарному лікуванні з приводу вірусного гепатиту В, жовтушної форми, тяжке лікування, що також підтверджується епікризом (а.с. 131, 132). Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положенням частини першої статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно частин першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 264 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. З наявних копій матеріалів кримінальних проваджень та ухвал слідчих суддів встановлено,що низка процесуальних рішень щодо скарг позивача була скасована судами через невідповідність постанов слідчих вимогам закону. Однак ці факти не свідчать про наявність складу кримінального правопорушення або порушення закону збоку конкретного посадовця, а свідчать про наявність судового контролю та можливості усунення недоліків у процесі досудового розслідування. Позивач не надав доказів, які б підтверджували прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями або бездіяльністю прокурора та завданням йому моральної шкоди. Наведені доводи про тривалість кримінальних проваджень самі по собі не є достатніми для встановлення порушення законних прав позивача або заподіяння шкоди з вини відповідача. Крім того, суд враховує, що питання надмірної тривалості досудового розслідування та дій посадових осіб у кримінальних провадженнях регулюється нормами Кримінального процесуального кодексу України і підлягає оцінці у межах кримінального процесу. Вказані обставини не є підставою для встановлення цивільної відповідальності відповідача у формі відшкодування моральної шкоди без наявності доказів конкретного порушення його прав. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених статтею 82 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частин першої, другої статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно зі статтею 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78 Цивільного процесуального кодексу України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з частиною першою статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновків, що позивач не довів факту протиправних дій з боку відповідачів та заподіяння йому моральної шкоди, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Обставинами, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди, є, нібито, бездіяльність та неналежне виконання службових обов`язків посадовими особами прокуратури та досудових органів. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що йому заподіяно моральну шкоду тим, що він був змушений звертатися до суду для оскарження дій або бездіяльності відповідача, внаслідок чого, за його твердженням втратив відчуття правової захищеності та психологічне благополуччя. Водночас, відповідно до статті 1176 Цивільного кодексу України, спеціальні підстави цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну органами досудового розслідування, прокуратури або суду, визначаються законодавством. Такі підстави передбачають наявність конкретного суб`єкта заподіяння шкоди - посадових або службових осіб відповідного органу, а також особливий спосіб заподіяння шкоди. Суд, аналізуючи надані докази, встановив, що позивач не довів наявності складу цивільної відповідальності посадових осіб відповідача та відсутності належного причинно-наслідкового зв`язку між їхніми діями (бездіяльністю) та заявленою моральною шкодою. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнена у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статтей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 Цивільного кодексу України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди і його вина, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Водночас у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінку заподіювача шкоди, його вини та причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних правовідносин не застосовується презумпції моральної шкоди. Визначення моральної шкоди міститься у статті 23 Цивільного кодексу України та у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Згідно з ними, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, реалізація такого механізму, як оскарження дій (бездіяльності) службових осіб, не є порушенням прав особи і, відповідно, не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Як передбачено абзацом 2 пункту 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням; вина заподіювача в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони були завдані, ступінь вини заподіювача, а також обґрунтованість заявленої суми відшкодування. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13.05.2020 у справі №638/8636/17. Зокрема, у постанові суду зазначено, що для відшкодування шкоди відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою. Згідно із частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Позивач не надав належні, допустимі та достатні докази на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю Кіровоградської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Тобто, позивач не довів, що службовими особами Кіровоградської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області допущено заподіяння моральної шкоди з підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, що визначені частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України. Також суду не надано достатніх та належних доказів на підтвердження неправомірної поведінки Кіровоградської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативним наслідками для позивача. Згідно з абзацом 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовідносини, що склалися між [PERSON] та Кіровоградською обласною прокуратурою, Головним управлінням Національної поліції в Кіровоградській області, врегульовані кримінальним процесуальним законодавством та не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Сам по собі факт скасування постанов про закриття кримінального провадження відповідачем не свідчить про протиправність дій вказаних осіб та заподіяння позивачу моральної шкоди. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов повинен позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України (ЦК України). Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17. Тобто, позивач зобов`язаний надати належні та допустимі докази, які б підтверджували як протиправність дій чи бездіяльності службової особи, так і факт спричинення йому моральної шкоди, а також наявність причинного зв`язку між діями чи бездіяльністю та завданою шкодою. Свої вимоги позивач обґрунтовує нібито тривалістю здійснення досудового розслідування та бездіяльністю органів прокуратури. За його твердженням, зазначені обставини завдали йому моральних страждань. Водночас доводи позивача щодо завдання йому моральної шкоди не підтверджені належними та допустимими доказами, які свідчили б про те, що дії або бездіяльність Кіровоградської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області створюють підстави для відшкодування такої шкоди. На позивача покладено обов`язок довести, у чому полягає моральна шкода, якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, а також надати відповідні докази. На даний час відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, які б встановлювали факти невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами Кіровоградської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, до компетенції яких згідно зі статтею 308 Кримінального процесуального кодексу України відноситься розгляд відповідних скарг. Потрібно зазначити, що оскарження дій службових осіб Кіровоградської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області є механізмом реалізації права позивача на контроль за діяльністю уповноважених осіб у порядку кримінального судочинства. Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені, визначений у частині першій статті 303 Кримінального процесуального кодексу України. Згідно з частиною другою статті 307 Кримінального процесуального кодексу України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги може бути про скасування рішення, зобов`язання вчинити певну дію, або відмову у задоволенні скарги. Таким чином, реалізація права на оскарження є елементом судового контролю, який має на меті усунути недоліки у процесуальній діяльності. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Реалізація особою права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією. Цей висновок підтверджується правовими висновками Верховного Суду, викладеними в низці постанов: №641/2328/17 від 04.07.2018; №638/9055/15 від 28.11.2018; №646/5224/17 від 31.10.2018; №640/3837/17 від 10.10.2018; №638/14260/16 від 04.07.2018; №638/1413/17 від 23.01.2019; №638/12193/16 від 13.03.2019; №336/5519/18 від 11.09.2019; №638/12794/16-ц від 25.03.2020; №641/7772/17 від 01.04.2020; №638/12050/20 від 04.04.2022; №646/7385/19 від 19.05.2022; №638/13345/18 від 29.03.2023; №751/3968/22 від 17.04.2023. Отже, позивач реалізував своє право, звернувшись до слідчого судді зі скаргами в порядку статті 303 Кримінального процесуального кодексу України. Наявність ухвал про задоволення скарг або скасування постанов не свідчить про доведеність спричинення моральної шкоди позивачу та порушення його прав. В цьому випадку позивач, звертаючись до слідчих суддів, реалізовував свої права, передбачені нормами Кримінального процесуального кодексу України, і неодноразове скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про наявність вини Кіровоградської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області та завдання цим моральної шкоди. Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 у справі №211/7655/15-ц дійшов висновку, що для стягнення шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, суду необхідно встановити неправомірні дії, наявність шкоди та причинний зв`язок, які повинен довести позивач. Відшкодування шкоди, завданої такими органами, відбувається лише у випадках визнання рішень незаконними та їх подальшого скасування, або визнання дій чи бездіяльності незаконними. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 у справі №338/12193/16-ц. Таким чином, сам факт звернення позивача із заявами до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав. Незгода позивача з прийнятими органами слідства процесуальними рішеннями, які були оскаржені в передбаченому законом порядку, а також наявність певних недоліків у їхній діяльності, самі по собі не можуть бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Щодо позовної вимоги про стягнення з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку суд зазначає наступне. Відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 Цивільного кодексу України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Крім того частиною першою статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, Державна казначейська служба України є центральним органом влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізовує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне писання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (пункт 3, пункт 4 Положення). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845. Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконується на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Згідно з пунктом 35 Порядку Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових та чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Відшкодування шкоди має здійснюватися через органи казначейства з Державного бюджету України, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19.06.2018 у справі за № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс-18). Таким чином, згідно з пунктом 6.21 постанови Великої Палати Верховного суду від 19.06.2018 у справі за № 910/236967/16, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у ній через відповідний орган державної влади. На підставі викладеного, суд встановив, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували обставини, на які він посилався як на підставу для задоволення позову. Досліджені матеріали справи не містять переконливих і безспірних підтверджень того, що відповідач своїми діями заподіяв позивачу моральну шкоду. Суд також враховує, що самі по собі доводи позивача щодо тривалості досудового розслідування та інших процесуальних обставин не можуть вважатися достатніми доказами для задоволення його вимог. Провівши всебічний аналіз належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також оцінку їх взаємозв`язку та сукупності, суд дійшов висновку, що надані обставини не свідчать про наявність цивільно-правових підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 144 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позивача, звільнено від сплати судових витрат, судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed