Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся в суд з позовом до [PERSON] , НАСК «Оранта» про стягнення збитків, завданих внаслідок кримінального правопорушення. В позові вказав, що 22.08.2017 року [PERSON] , керуючи мотоциклом Suzuki GSF600 BANDIT, державний реєстраційний номер [NUMBER] з пасажиром на задньому сидінні мотоцикла [PERSON] в м.Золочів потрапили в дорожньо-транспортну пригоду по вул.С.Стрільців з вини [PERSON] , який керуючи автомобілем ВАЗ-21011, д.р.н. [NUMBER] , порушивши вимоги п.п. 10.1, 10.2, 10.9 Правил дорожнього руху України, рухаючись заднім ходом з стоянки не надав дорогу транспортному засобу, яким рухався позивач по головній дорозі внаслідок чого відбулося зіткнення транспортних засобів, позивач разом з пасажиром зазнали тілесних ушкоджень через падіння на мотоциклі та удару об асфальтне покриття дороги, мотоцикл зазнав значних механічних пошкоджень. Позивач просить стягнути з ПАТ НАСК «ОРАНТА» 52147,87 грн. завданої майнової шкоди; стягнути з [PERSON] 100 000,00 грн моральної шкоди. Стягнути з відповідачів 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Колодзінський В.М. заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач проти задоволення заявленого позову заперечує, просить у задоволенні позову [PERSON] про стягнення моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн. відмовити через пропуск строку позовної давності. Вважає, що оскільки дорожньо-транспортна пригода відбулася 22.08.2017 року, а з позовом про стягнення шкоди потерпілий звернувся 16.09.2020 року, то позивачем пропущено трирічний строк. Передбачений ст.257 ЦК України. Крім цього, позивач отримав від страхової компанії 18 309,23 грн. за шкоду, заподіяну здоров`ю та 871,90 грн. компенсацію моральної шкоди. ПАТ НАСК «Оранта» 26.01.2021 року подала пояснення у справі, де зазначає, що відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування , протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. Оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася 22.08.2017 року, а заява подана позивачем лише 30.01.2020 року, у страхової компанії відсутні правові підстави для відшкодування. Більше того, страховик здійснює страхове відшкодування особі, яка в результаті страхового випадку понесла збиток, в даному випадку збиток може понести власник транспортного засобу, яким позивач не є. Заслухавши учасників процесу, дослідивши обставини справи, наявні в справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 10 квітня 2019 року у справі №445/194/19 звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України на підставі ст.47 КК України, у зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу військової частини [NUMBER] за умови, що він протягом року з дня передачі його на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку. Згідно вказаної ухвали 22.08.2017 року близько 18 години, керуючи автомобілем марки ВАЗ 21011, д.н.р. [NUMBER] , розпочавши рух із прилеглої ділянки дороги по вул. С.Стрільців у м.Золочеві Львівської області , порушив вимоги п.10.1., 10.2 та 10.9 чинних ПДР України, які виявились в тому, що він керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 21011, д.н.р. [NUMBER] , перед початком руху заднім ходом із прилеглої ділянки дороги на вул.С.Стрільців в напрямку залізничного вокзалу у м.Золочеві Львівської області, проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін , не переконався, що це буде безпечним , як наслідок не надав дорогу мотоциклу Suzuki GSF600 BANDIT, державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який рухався по ній, створивши небезпеку у напрямку його руху, виїхав на вул.С.Стрільців, внаслідок чого водій [PERSON] не мав технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху, внаслідок чого відбулося зіткнення транспортних засобів. В результаті зіткнення водій мотоцикла [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому внутрішнього виростка лівої великогомілкової кістки, відрив верхівки лівої малогомілкової кістки, обширну підшкірну гематому лівої гомілки, посттравматичну невропатію лівого малогомілкового нерва, які по ознаці тривалого розладу здоров`я відносяться до середньої тяжкості, а пасажир мотоцикла [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому крижової кістки справа, верхньої та нижньої гілок лобкової кістки зліва, які по ознаці тривалого розладу здоров`я відносяться до середньої тяжкості. Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Отже, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку щодо наявності вини [PERSON] у вчиненні ДТП за зазначених вище обставин. Згідно Довідки від 29.01.2020 року, виданої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу про те, що 02 серпня 2017 року за реєстровим номером №1203 було посвідчено довіреність строком на один рік на продаж, обмін, передачу в оренду, позичку та на укладення інших договорів щодо мотоцикла марки Suzuki GSF600 BANDIT, державний реєстраційний номер [NUMBER] від [PERSON] на ім`я [PERSON] . Відповідно до полісу №АК/1721583 транспортний засіб ВАЗ 21011, д.н.р. [NUMBER] забезпечений в порядку обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Строк дії договору з 29.01.2017 року по 28.01.2018 року. Страхова сума за шкоду, заподіяну майну складає 100000 грн. /а.с.16/ Листом від 29.03.2019 року №09-03-09/146-02 ПАТ НАСК «Оранта» повідомила [PERSON] про необхідність надання копії постанови (вироку) суду (слідчого органу) щодо притягнення до відповідальності винної в ДТП особи; заяву про страхове відшкодування з вказаними банківськими реквізитами, копію виписки з історії хвороби, документи щодо витрат на лікування для подальшого розгляду справи та вирішення питання про призначення виплати. 30 січня 2020 року [PERSON] звернувся до ПАТ НАСК «Оранта» із заявою про страхове відшкодуваня /а.с.83/. Листом від 18.02.2020 року №09-02-22 1905 ПАТ НАСК «Оранта» повідомила [PERSON] про те, що оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася 22.08.2017 року, а звернення до страхової компанії відбулося 30.01.2020 року, тому ПАТ НАСК «Оранта» не має правових підстав для здійснення виплати страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб Suzuki GSF600 BANDIT, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно Звіту №ФД-0000172 вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу вартість КТЗ Suzuki GSF600 BANDIT, державний реєстраційний номер [NUMBER] без урахування ВТВ становить 52147,87 грн. /а.с.37-53/. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із частиною першою статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.2,5ст. 1187 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 р. № 1961-IV (далі Закон України № 1961-IV), який діяв на момент ДТП - 22.11.2023, передбачено порядок, можливості відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП. Крім того, пунктом 2.1. ст.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Відповідно до преамбули Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 р. № 1961-IV (далі Закон України № 1961-IV), вказаний нормативно-правовий акт регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно із статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Статтею 6 Закону № 1961-IV передбачено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Згідно п. 22.1. ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо - транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Пунктом 33.3. ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачений обов`язок водія та власників транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власників пошкодженого майна зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Відповідно до п. 33.1 ст. 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально. Згідно п. 34.1. ст.34 зазначеного Закону страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Відповідно до п. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Згідно Постанови Великої палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, провадження №14-95цс20, встановлено, що добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій. Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного. Так, відповідно до статті 33 Закону №1961-IV страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП. У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, -МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону №1961-IV). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування. У страховика обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає у разі навмисних дій страхувальника, спрямованих на настання страхового випадку (підпункт 37.1.1 пункту 37.1статті 37 Закону № 1961-IV), або у разі вчинення ним умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (підпункт 37.1.2 пункту 37.1статті 37 Закону № 1961-IV). Крім того, у страховика обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1статті 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1статті 37 Закону № 1961-IV). Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IVобов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Таким чином, суд приходить до висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого. Разом з тим, судом встановлено, що страховий випадок стався 22.08.2017 року, а заява подана позивачем лише 30.01.2020 року, тобто з пропуском строку передбаченого ст. 37 Закону № 1961-IV. Відповідно до п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22.06.2018 року по справі № 910/7449/17: «враховуючи наведені правові норми та встановлені судами обставини неподання позивачем або третьою особою заяви на виплату страхового відшкодування за полісом …. протягом одного року з моменту ДТП, визначають можливість відмови страховика у виплаті страхованого відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків». Відповідно до п.п. 37.1.3 п 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо - транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Пунктом 33.2. статті 33 Закону передбачено, що водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна. Отже, у зв`язку з не зверненням Позивача з заявою до страхової компанії протягом встановленого строку пунктом 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Позивач не робив жодних юридично значущих дій для отримання страхового відшкодування зі Страховика, тому Відповідач не несе відповідальність за нанесену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, порушення норм ст.33 та 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потягло за собою неможливість Відповідача встановити всі обставини справи та розслідувати страховий випадок, визначити розмір шкоди, як це передбачено Законом. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Позивач, як на обґрунтування понесеної моральної шкоди зазначає, що внаслідок ДТП, яке сталось з вини [PERSON] йому завдано моральної шкоди, яка полягає в перенесенні стресової ситуації, зумовленої реальним спричиненням шкоди здоров`ю. Зазначає, що з моменту ДТП порушився його встановлений ритм його життя, обмежилась його можливість у задоволенні соціально побутових потреб, пов`язаних із пересуванням та неможливістю вести активний спосіб життя. Відповідач [PERSON] заперечував проти стягнення з нього моральної шкоди у зазначено розмірі, вважає, що позивач заявив про відшкодування моральної шкоди із пропуском трирічного строку позовної давності, тому у задоволенні позову просить відмовити. Статтею 1167 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відтак в силу дії п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України обов`язок відповідача (як володільця транспортного засобу) щодо відшкодування моральної шкоди має місце незалежно від наявності його вини у вчиненні ДТП. У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Аналогічну правову позицію висловив і Верховний Суд України у постанові №6-145цс12 від 05.12.2012 року. Відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч.4 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачам моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом ВС України, моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, при настанні інших негативних наслідків. Згідно Висновку експерта від 28 травня 2021 року №СЕ-19/111-21/19594-ПС за результатами проведення судової психологічної експертизи на договірних умовах від адвоката Коваля Вячеслава Сергійовича стосовно завданої моральної шкоди [PERSON] , встановлено, що ситуація, в яку потрапив [PERSON] , [INFO] , а саме дорожньо-транспортна пригода на відрізку автодороги по вул.С.Стрільців, що у напрямку перехрестя вулиці Об`їзної автодороги Львів-Тернопіль, призвела до стійких, тривалих змін у системі цінностей, ієрархії мотиваційної сфери, в основних складових структури його особистості (індивідуально-психологічних особливостей, емоційної сфери, системи значимих відносин), у стані здоров`я, зумовила порушення в основних сферах життєдіяльності підекспертного, - що протягом тривалого часу унеможливило життєдіяльність підескпертного, - що протягом тривалого часу унеможливило його повноцінне соціальне функціонування як особистості. Таким чином, констатуються суттєвий психотравмувальний вплив ситуації, значний ступінь ураження особистості [PERSON] . Враховуючи обставини справи та індивідуально психологічні особливості, [PERSON] спричинено психічні страждання (моральна шкода) умовами ситуації, що досліджується. [PERSON] спричинено страждання (моральна шкода) за умовами ситуації (дорожньо-транспортна пригода на відрізку автодороги по вул.С.Стрільців, що у напрямку перехрестя вулиці Об`їзної автодороги Львів-Тернопіль). За умов визначення [PERSON] моральної шкоди орієнтований розмір його грошової компенсації може становити 243 (МЗП). Рішення щодо визначення грошового розміру компенсації завданих [PERSON] моральних страждань, є прерогативою суду. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Суд виходить з того, що спричинена в даному випадку позивачу моральна шкода повинна відшкодовуватись на загальних підставах, визначених ст. 1174 ЦК України, саме такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019р., справа № 920/715/17. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд відповідно до ст. 23 ЦК України враховує характер правопорушення, глибину та тривалість душевних страждань позивача, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого порушеного права. Зокрема, що відносно позивача мало місце неправомірне здійснення адміністративного провадження з боку посадової особи державного органу, в той час, коли такий орган та його посадові особи, в першу чергу, зобов`язані гарантувати дотримання конституційних принципів захисту прав людини і громадянина, не допускати порушення таких прав, з дня притягнення позивача до адміністративної відповідальності і до дня скасування постанови та закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення, пройшло більше дев`яти місяців, при цьому захист порушеного права в суді триває по теперішній час. Все це, безумовно, призвело до зміни звичного укладу його життя, необхідності докладання додаткових зусиль для поновлення своїх прав, що, на думку суду, викликало у позивача відповідний психоемоційний дискомфорт, спричинило душевні переживання. Суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Встановлюючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися не лише тими критеріями, які обумовлюють суб`єктивне сприйняття потерпілого (почуття, емоції), але й тими, які характеризують її зовнішній прояв - порушення звичайного для даної людини способу життя. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її необґрунтованого збагачення. З наведених підстав, суд дійшов висновку, з огляду на обставини справи, що справедливим буде присудження відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 10000,0 грн., виходячи з засад розумності та справедливості, що буде співмірним із тривалістю порушень прав позивача та характером завданої йому немайнової шкоди. Стягнення у такому розмірі не є надто надмірним, не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу, а тому з метою захисту прав позивача слід стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., при цьому судом враховані правові позиції Верховного Суду Наведені у постановах): від 14 вересня 2022р. у справі № 415/1009/21; від 20 листопада 2018р. у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019р. у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019р. у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019р. у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019р. у справі № 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020р. у справі № 553/2759/18 (пункт 35)); від 27 листопада 2019р. у справі № 242/4741/16-ц (пункти 30, 44)); від 25 березня 2020р. у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020р. у справі № 9901/845/18 (пункт 38); від 09 грудня 2020р. у справі № 9901/613/18 (пункт 79)). Враховуючи вище зазначене та

Outcome: partial