Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» через представника адвоката Войціховського А.В. звернулось до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу з загальному розмірі 126 267,03 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на наступне. 28.05.2023 сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю SKODA OCTAVIA TOUR, державний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] та TOYOTA VERSO, державний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власникам було завдано матеріальних збитків. В судовому порядку відповідача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124, с. 122-4 та ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, таким чином було встановлено факт, що відповідач під час настання дорожньо-транспортної пригоди керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а також, що відповідач після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Цивільно-правова відповідальність відповідача, як водія транспортного засобу SKODA OCTAVIA TOUR, державний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , станом на дату настання ДТП була забезпечена в ТДВ «СГ «Оберіг» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР-3870515. Відповідно до полісу страхування №АР-3870515, на підставі заяви про виплату страхового відшкодування, між потерпілою особою та ТДВ «СГ «Оберіг» було узгоджено розмір страхового відшкодування (за вирахуванням суми франшизи 0 грн.) в сумі 100 000,00 грн., яку останнє виплатило на користь потерпілої особи, що підтверджується платіжною інструкцією від 06.03.2024. Враховуючи вину відповідача у настанні ДТП, порушення ним обов`язків, встановлених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», здійснення виплати страхового відшкодування, позивач отримав право звернутися до відповідача за компенсацією виплаченого страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн. 29.01.2025 відповідачу було направлено вимогу про виплату грошових коштів, яка отримана останнім 06.02.2025, проте, станом на дату подання даної позовної заяви вимога позивача відповідачем залишена без реагування та виконання. Наведене стало підставою звернення позивача до суду з позовною заявою про примусове стягнення з відповідача 100 000,00 грн суми виплаченого страхового відшкодування, 4 782,10 грн інфляційних втрат, 1 906,85 грн 3% річних та 19 578,08 грн пені. Суд, ухвалою від 29.10.2025, за вказаним позовом відкрив провадження у справі ЄУН 396/1605/25 за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 25.11.2025. Ухвалою суду від 25.11.2025, за клопотанням відповідача, розгляд справи відкладено на 18.12.2025. Позивач явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив. Представник позивача Крендельова О.С. в заяві, що надійшла до суду 31.10.2025 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд", просила справу розглядати за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився. В заяві, поданій до канцелярії суду 18.12.2025, просив розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги позивача визнав в частині суми страхового відшкодування. Просив зменшити заявлені позивачем до стягнення витрати на професійну правничу допомогу, посилаючись на нескладність справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 28.05.2023 21:35 год. [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом SKODA OCTAVIA TOUR, державний номер [NUMBER] , по вулиці Гагаріна у м. Помічна, не був уважним, не обрав безпечної швидкості та дистанції, допустив зіткнення з автомобілем TOYOTA VERSO, державний номер [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортних засобів. Місце дорожньо-транспортної пригоди самовільно залишив. Цивільно-правова відповідальність відповідача, як водія транспортного засобу SKODA OCTAVIA TOUR, державний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , станом на дату настання ДТП була забезпечена в ТДВ «СГ «Оберіг» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР-3870515. Постановою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 29.09.2023 у справі №387/969/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, с. 122-4 та ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Постанова суду набрала законної сили 21.11.2023. Власником транспортного засобу TOYOTA VERSO, державний номер [NUMBER] є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу с серії [NUMBER] . За висновками експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 06.09.2023 № 2951/23-27, вартість відновлювального ремонту КТЗ TOYOTA VERSO, державний номер [NUMBER] , станом на 28.05.2023 складає 277 404,90 грн. Вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ TOYOTA VERSO, державний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, станом на 28.05.2023 складає 120522,78 грн. Заявою №582 від 04.12.2023 адвокат Балюра С.В. звернулась до ТДВ «СГ «Оберіг» в інтересах [PERSON] з заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 277 404,90 грн. 21.02.2024 між ТДВ «СГ «Оберіг» та [PERSON] укладено угоду про виплату страхового відшкодування, якою погодили розмір страхового відшкодування в сумі 100 000,00 грн, строк відшкодування до 08.03.2024. 06.03.2024 ТДВ «СГ «Оберіг» складено страховий акт № 43341/1 від 06.03.2024, відповідно до якого сума страхового відшкодування становить 100 000,00 грн.. 06.03.2024 відповідно до платіжної інструкції №8460 ТДВ «СГ «Оберіг» перерахувало на користь потерпілої [PERSON] суму страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн. 31.01.2025 ТДВ «СГ «Оберіг» рекомендованим листом за № 0601105636923 направило відповідачу вимогу № 43341/2 від 27.01.2025 в порядку регресу про сплату страхового відшкодування в сумі 100 000,00 грн. Відповідно до відстеження поштового відправлення ДП «Укрпошта» рекомендоване відправлення за № 0601105636923 вручено одержувачу 06.02.2025. Як стверджує позивач та підтверджується матеріалами справи, відповідачем вимога позивача № 43341/2 від 27.01.2025 без належного реагування та виконанання. З урахуванням встановлених обставин, суд зважає на наступне. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до пп. а) п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Відповідно до пп. «в» пп. 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону № 1961-IV Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Статтею 108 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Обов`язок страхування цивільно-правової відповідальності покладений на водіїв також положеннями п.п.«ґ» п.2.1 Правил дорожнього руху України та ст.16 ЗУ «Про дорожній рух». Судом встановлено, що за участю відповідача 28.05.2023 сталась ДТП, в якій був пошкоджений транспортний засіб TOYOTA VERSO, державний номер [NUMBER] , власником якого є [PERSON] . Відповідач є винним в скоєнні зазначеної ДТП, під час якої перебував в стані алкогольного сп`яніння, місце ДТП самовільно залишив. Позивач в повному обсязі виплатив потерпілій [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 100 000,00 грн., внаслідок пошкодження транспортного засобу TOYOTA VERSO, державний номер [NUMBER] . Таким чином, з огляду на виплату позивачем страхового відшкодування, у нього на підставі ст. 1191 ЦК України та п. п. а) п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникло право вимоги до відповідача, винного у ДТП, суми страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем обґрунтовано заявлено вимогу про стягнення з відповідача в порядку регресу страхового відшкодування, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволення в повному обсязі в сумі 100 000,00 грн. Поряд з цим, в зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання у вигляді сплати суми страхового відшкодування, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 4 782,10 грн інфляційних втрат за період з 12.02.2025 по 01.10.2025, 1 906,85 грн 3% річних за період з 12.02.2025 по 01.10.2025 та 19 578,08 грн пені за період з 12.02.2025 по 01.10.2025. Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою. Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Отже, за змістом вищевказаних положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що вони нараховуються відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України від 22.11.1996 N 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Як встановлено судом, між сторонами не існує договірних зобов`язань з обумовленням відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Правовою підставою позовних вимог позивача визначено положення ч. 1 ст. 1191 ЦК України, яка не встановлює відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Закону яким визначено обов`язок та умови сплати пені, позивачем не зазначено. За наведеного, у задоволені вимоги про стягнення з відповідача пені у сумі 19578,00 грн слід відмовити, як такій, що заявлено безпідставно. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На спірні правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності боржника за прострочення виконання зобов`язання. Суд зауважує, що 31.01.2025 ТДВ «СГ «Оберіг» направило відповідачу вимогу про сплату в порядку регресу страхове відшкодування в сумі 100 000,00 грн., яку відповідач отримав 06.02.2025. З огляду на невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем, він має нести відповідальність за прострочення виконання зобов`язання. Перевіривши розрахунок інфляційних втрат за період з 12.02.2025 по 01.10.2025 в розмірі 4 782,10 грн та 3% річних за період з 12.02.2025 по 01.10.2025 в розмірі 1 906,85 грн судом встановлено, що розрахунок обраховано арифметично вірно, у відповідності до положень ч. 2 ст. 530 ЦК України. Виходячи з викладеного та враховуючи порушення відповідачем грошових зобов`язань перед позивачем, зазначені позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими та законними, а відтак підлягають задоволенню. Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При вирішенні питання розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповіднодо частин 1,2 статті 133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ст. 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позовних вимог, за рахунок відповідача позивачу підлягають відшкодуванню 2046,80 грн витрат зі сплати судового збору. Окрім того, позивачем заялено до стягнення з відповідача 7300,00 грн витрат за професійну правничу (правову) допомогу адвоката. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У частині обґрунтованості понесених витрат, пов`язаних з правничою допомогою, у заявленому розмірі, суд враховує положення ч.4 ст.137 ЦПК України, відповідно до якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що 16.07.2025 між ТДВ «СК «Оберіг» та адвокатом Войціховським А.В. укладено Договір про надання професійної правничої допомоги, згідно якого визначено та погоджено вартість правничої допомоги, яка надається. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року). Згідно предмету Договору про надання професійної правничої допомоги від 16.07.2025 адвокат взяв на себе зобов`язання надати необхідну правничу (правову) Клієнту по справах по стягненню страхових відшкодувань, які були сплачено згідно полісів укладених Клієнтом. Клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору. Згідно умов п. 4.1. Договору, за результатами виконаної роботи/наданих послуг адвокат складає акт прийому-передачі наданих послуг. В акті прийому-передачі наданих послуг зазначається перелік виконаних процесуальних дій, їх обсяг та відповідний розмір гонорару (п. 4.3. Договору). У пункті 4.4. Договору сторони погоджено розмір гонорару за виконання окремих процесуальних дій. Актом прийому-передачі наданих послуг № 43341/2 від 05.10.2025 до Договору про надання професійної правничої допомоги від 16.07.2025 сторонами погоджено загану суму винагороди , розмір якої склав 7300,00 грн. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04), заявник має право на відшкодування витрат у розмірі, який був необхідний та розумний і дійсно понесений (справа "Немайстер проти Австрії), у рішенні "Лавентс проти Латвії" також зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Закон "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). Суд зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому устатті 627 ЦК України. Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Подібні висновки викладено в додатковій постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2022 у справі №910/1344/19 та постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.02.2022 у справі №916/893/21. Суд зазначає, що представником позивача здійснювався належний юридичний супровід клієнта під час судового розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)). Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другоїстатті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява №72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У разі недотримання вимог частини 4статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5ст. 137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6ст. 137 ЦПК України). Верховний Суд у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22 зазначив: «Суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони». Оскільки проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона, то якщо вона не заперечує, у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу витраченому адвокатом на виконання робіт (постанова КГС ВС від 24.11.2020 у справі №911/4242/15). Відповідач в заяві вказує на захищеність витрат позивача на правову допомогу та просить їх зменшити. Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Надавши оцінку доказам щодо розподілу відповідних витрат, застосовуючи зазначені вище критерії розумності розміру заявлених заявником до відшкодування витрат на оплату послуг адвоката, їх необхідності та співмірності зі складністю справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, враховуючи всі аспекти та характер спірних правовідносин у справі та, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо принципів диспозитивності, змагальності сторін, рівності усіх учасників, складність та значення для сторін цієї справи, суд зазначає, що загальний розмір витрат на правничу допомогу заявлений позивачем не є пропорційним до предмета спору. При цьому суд не заперечує право адвоката та його довірителя на таку оцінку вартості та необхідності наданих послуг, але оцінює дані обставини з точки зору можливості покладення таких витрат на іншу сторону по справі, в даному випадку на відповідача. З урахуванням наведеного, зважаючи на заяву відповідача про зменшення розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 5000,00 грн, що за даних обставин справи буде справедливим і співмірним. Виходячи з обставин справи, обсягу задоволених позовних вимог, заяву

Outcome: partial