Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

У липні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти у розмірі 1 550 100, 00 грн., 3% річних у розмірі 31 302,41 грн., та інфляційні втрати у розмірі 175 428,91 грн., а також витрати з оплати судового збору у розмірі 15 140,00 грн., 605,60 грн. і 605,60 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вироком Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року у справі № 759/23571/19 [PERSON] визнано винним у вчиненні щодо потерпілої [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, а саме незаконному заволодінні транспортним засобом, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 7 років. Крім того, Чернігівський апеляційний суд задовольнив цивільний позов [PERSON] та стягнув з [PERSON] на її користь 1 500 100,24 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 50 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. 12 вересня 2024 року [PERSON] виконав вирок Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року y справі № 759/23571/19 та сплатив [PERSON] визначену матеріальну шкоду у розмірі 1 500 100,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. Постановою Верховного Суду вскладі колегії суддів Касаційного кримінального суду від 17 квітня 2025 року скасовано вирок Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року y справі № 759/23571/19 відносно [PERSON] та закрито кримінальне провадження за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення та цивільний позов потерпілої [PERSON] - залишено без розгляду. Зазначає, що обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, цивільний позов, а отже і стягнення коштів на користь [PERSON] у розмірі 1 550100,24 грн. були безпідставними. Вважає, що отримані [PERSON] грошові кошти є безпідставно набутими, та відповідно до положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню позивачу. Також позивачем, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), нараховано 3% річних у розмірі 31 302,41 грн. та інфляційні втрати у розмірі 175 428,91 грн. Ухвалою судді від 5 серпня 2025 року відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від14 серпня 2025 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на грошові кошти, які належать [PERSON] y розмірі 1 756 831,32 грн. та які обліковуються на банківському рахунку: IBAN [NUMBER] , відкритому в АТ «Приватбанк», а також на будь-яких інших рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] в банках або інших фінансових установах, незалежно від валюти рахунку. Ухвалою суду від 18 серпня 2025 року виправлено описку в ухвалі суду від 14 серпня 2025 року. 10 жовтня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. 12.09.2024 [PERSON] виконав вирок Чернігівського апеляційного суду від 10.09.2024 у справі № 759/23571/19 та сплатив на її користь визначену судом матеріальну шкоду в розмірі 1 500 100,24 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. Зазначає, що ухвалення вказаного вироку суду та встановлення судом обставин вчинення кримінального правопорушення [PERSON] стало правовою підставою для набуття нею вказаних грошових коштів, тобто, вказані кошти, були отримані нею на законних підставах. Вважає, що норми права та фактичні обставини, на які посилається позивач свідчить про відсутність підстав для застосування наслідків, передбачених статтею 1212 ЦК України та стягнення з відповідача на користь [PERSON] грошових коштів, оскільки спірні кошти вносились позивачем добровільно на виконання вироку Чернігівського апеляційного суду від 10.09.2024 у справі № 759/23571/19. Одночасно зазначає, що за наявних обставин поведінка позивача є суперечливою, оскільки матеріальна шкода у розмірі 1 500 100,00 грн. була визначена судом у межах розгляду кримінальної справи як фактична ринкова вартість автомобіля марки «Porsche Cayenne», з урахуванням його зносу та моральної шкоди за протиправні дії, який наразі перебуває у незаконному володінні позивача, про що йому достеменно відомо. Крім цього, вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є безпідставними, з огляду на неможливість застосування положень ст. 625 ЦК України до правовідносин, що виникли між сторонами. 21 жовтня 2025 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій остання зазначає, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду від 17.04.2025 скасовано вирок Чернігівського апеляційного суду від 10.09.2024 у справі №759/23571/19 стосовно [PERSON] . Верховний Суд закрив кримінальне провадження за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 Кримінального кодексу України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення та залишив без розгляду цивільний позов потерпілої [PERSON] . Оскільки, цивільний позов [PERSON] залишено без розгляду, вважає, що відпала правова підстава, встановлена вироком Чернігівського апеляційного суду про задоволення цивільного позову про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 1 500 100,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. Зазначає, що отримані [PERSON] кошти є безпідставно набутими, та відповідно до положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України підлягають поверненню. Вважає, що 17.04.2025 правова підстава для набуття грошових коштів перестала існувати, саме з моменту, коли відповідач дізналась/могла дізнатись про відсутність правової підстави, вона відповідно повинна повернути безпідставно набуті кошти. Ухвалою суду 21 жовтня 2025 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову відповідача [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні та витребування майна. Зустрічну позовну заяву повернути відповідачу. Ухвалою суду від 23 жовтня 2025 року накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON] , а саме на: - квартиру, реєстраційний номер майна 1172036, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 64,5 кв.м.; - житловий будинок, реєстраційний номер майна 12901603, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 53,8 кв.м. 6 листопада 2025 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначає, що позивач неправильно визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами, та, як наслідок, обрав неналежний спосіб захисту, а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Вважає, що правові підстави та період нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних за ст. 625 ЦК України позивачем не доведені. Ухвалою суду від 19 листопада 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва під головуванням суддіГоловко Ю.Г. від 20 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Печерського районного суд м. Києва Бусик Олени Леонідівни від розгляду цивільної справи № 757/35518/25-ц. Ухвалою суду від 19 грудня 2025 року у задоволенні заяви [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову в рамках вказаної цивільної справи - відмовлено. 25 грудня 2025 року від відповідача надійшла промова у судових дебатах, у якій просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечили, у задоволенні позову просили відмовити з підстав зазначених у відзиві. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду від 17.04.2025 касаційну скаргу захисниці Свистули Дар`ї Андріївни в інтересах засудженого [PERSON] задоволено. Вирок Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року стосовно [PERSON] скасовано. Кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 Кримінального кодексу України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України закрито. Цивільний позов потерпілої [PERSON] залишено без розгляду. Вказаною постановою суду встановлено, щовироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 3 жовтня 2022 року [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні та виправдано за ч. 3 ст. 289 КК України. Цивільний позов потерпілої [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 129 КПК України залишено без розгляду. Вирішено долю речових доказів. Вироком Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року апеляційні скарги потерпілої [PERSON] та прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва Ткаченка В.В. - задоволено частково. Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 3 жовтня 2022 року стосовно [PERSON] скасовано. Ухвалено новий вирок, яким [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України (в редакції Закону України № 270-VI від 15 квітня 2008 року) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років без конфіскації майна. Строк відбування покарання [PERSON] постановлено рахувати з моменту його фактичного затримання на виконання вироку. Цивільний позов [PERSON] до [PERSON] - задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1 500 100 грн. (один мільйон п`ятсот тисяч сто гривень) 24 (двадцять чотири) коп. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині цивільного позову відмовлено. Вирішено питання процесуальних витрат. Відповідно до платіжної інструкції № 4256252122725042 від 12 вересня 2024 року встановлено, що [PERSON] перерахував [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 500 100,00 грн. з призначенням платежу - виконання вироку від 10.09.2024 у справі за номером 759/23571/19 в частині відшкодування матеріальної шкоди в суму 1 500 100,00 грн. Згідно платіжної інструкції № 4256273122320521 від 12 вересня 2024 року встановлено, що [PERSON] перерахував [PERSON] грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн. з призначенням платежу - виконання вироку від 10.09.2024 у справі за номером 759/23571/19 в частині відшкодування матеріальної шкоди в суму 50 000,00 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як визначено у ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Як визначено у ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з ч. 1 ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 30.08.2018 року у справі № 334/2517/16-ц під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.11.2024 у справі № 911/2593/23 під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Тобто якщо рішення суду, яке легітимізувало стягнення грошових коштів, згодом скасовано або визнано таким, що не породжувало/не мало правових наслідків, то підстава для набуття грошових коштів відпала - і виникає підстава для застосування норм про безпідставно набуті грошові кошти. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.03.2021 у справі № 369/8126/17-ц визначено, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи на те, що правовою підставою для набуття [PERSON] грошових коштів став вироком Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року, якийпостановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду від 17.04.2025 скасовано, цивільний позов потерпілої [PERSON] залишено без розгляду, то правова підстава для отримання таких коштів відпадала. Отже, грошові кошти підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень, відтак, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] безпідставно набутих коштів у розмірі 1 550 100, 00 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає наступне. Як визначено у ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, з аналізу ст. ст. 549, 625 ЦК України слідує, що у кредитора виникає обов`язок сплати пені як і сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми за порушення саме грошового зобов`язання, а правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем не є зобов`язальними, відтак, на них не поширюється дія норм ст. ст. 549, 625 ЦК України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви у розмірі 13 358,02 грн. (15140/100%*88,23%), та за подання заяв про забезпечення позову у розмірі 1 211,20 грн. відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Outcome: partial