Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свою заяву тим, що він з 29.03.2013 року по 19.09.2023 року працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Висновком МСЕК від 19.10.2025 року йому первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з наступним переоглядом 01.09.2026 року. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я. У зв`язку з отриманням хронічних професійних захворювань порушуються нормальні життєві зв`язки Позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Через хворобу він не може належним чином слідкувати за побутом вдома, самостійно виконувати різні дії, які потребують фізичного навантаження. Негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес. Отже факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 520 гривень 00 копійок. Ухвалою суду від 21.10.2025 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі доказами. Ухвалою суду від 04.12.2025 року у задоволенні клопотання представника ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» Савельєвої Т.Д. про розгляд справи за позовом [PERSON] до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька на виробництві в загальному позовному провадженні відмовлено. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом. Сторона відповідача скористалася правом подання відзиву на позовну заяву. Зазначили, що у своїй позовній заяві Позивач розраховує розмір завданої йому моральної шкоди виходячи з власної оцінки ступеня моральної шкоди в 65 місячних розмірів мінімальної заробітної плати. При цьому, з позовної заяви незрозуміло які факти слугують обґрунтуванням саме такої суми завданої моральної шкоди. Звертаємо увагу Суду на те, що таке розрахування розміру моральної шкоди не може бути застосоване для визначення її розміру, оскільки, відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на судову практику та приймаючи до уваги інші обставини, що згідно зі статтею 23 ЦК України впливають на розмір відшкодування моральної шкоди, вважаємо, що достатньою та справедливою сумою відшкодування моральної шкоди Позивачеві є 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) гривень. Акцентували увагу суду, що Позивач до моменту встановлення йому стійкої втрати працездатності перебував у трудових відносинах з Відповідачем нетривалий час і, при цьому, тривалий час працював у шкідливих умовах роботи на інших підприємствах. Зазначені обставини вказують на те, що на розвиток хронічного професійного захворювання у Позивача вплинули також робота і на інших підприємствах. З цих причин ми вважаємо, що відповідальність за моральну шкоду, спричинену хронічним професійним захворюванням, повинні нести також і інші роботодавці. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я через отримання працівником хронічного професійного захворювання, Судами має братися до уваги тривалість дії шкідливих та небезпечних факторів виробництва на працівника, яка, в свою чергу, прямо пов`язана з тривалістю трудових правовідносин між працівником та роботодавцем. В даному випадку, Позивач, маючи стаж роботи за шкідливими професіями понад 14 років (з урахуванням стажу роботи у інших роботодавців в Україні) працював у Відповідача лише 6 років, протягом яких у шкідливих умовах тривалий час не працював, оскільки неодноразово перебував у щорічних основних та додаткових відпустках, а також на лікарняних (що підтверджується інформацією, викладеною розділі «Анамнез хвороби» медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання). За таких умов, жодні з професійних захворювань, про які заявляє Позивач, не могли набути ознак хронічних лише внаслідок роботи на ПРАТ «ЦГЗК». З документів, що додаються Позивачем до позовної заяви, зокрема з копії трудової книжки працівника, стає відомо, що загальний стаж роботи Позивача в умовах впливу шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу становить 29 років 11 місяців, що більш ніж у 3 рази перевищує тривалість роботи Позивача у ПРАТ «ЦГЗК». Це також підтверджується інформаційною довідкою про умови праці працівника при підозрі в нього професійного захворювання, що була підготовлена Головним державним санітарним лікарем від 26.12.2023. Звертаю увагу на те, що шкідливі умови праці почали негативно впливати на Позивача ще задовго до того, як останній вступив у трудові правовідносини з Відповідачем. Вказали, що Відповідачем вчинялися всі передбачені законодавством заходи, спрямовані на те, щоб своєчасно виявити ранні ознаки захворювання у Позивача, що давало б підстави з дотриманням трудового законодавства звільнити працівника за станом здоров`я або за його згодою перевести його на іншу роботу, що йому не протипоказана. Так, Відповідачем замовлялися щорічні медичні огляди. Але за результатами цих медичних оглядів Позивач визнавався придатним до роботи за професією, тобто з урахуванням змісту п. 1.5 Розділу ІІ Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я № 246 від 21.05.2007 року не мав навіть ранніх ознак захворювання. Не зважаючи на те, що ПРАТ «ЦГЗК» не визнає позов та вважає позовні вимоги завищеними, а також такими, що не відповідають критеріям розумності та справедливості, Відповідач готовий добровільно сплатити Позивачу у рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків, суму у розмірі 65 (шістдесят п`ять) тисяч гривень. Крім того, просили врахувати, що з 23.05.2020 року моральна шкода в розмірі вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року визначається з урахуванням необхідності утримання податку з доходів фізичних осіб. У зв`язку з чим, наполягала на врахуванні судом норм податкового законодавства та судової практики по їх вірному застосуванню. Станом на день розгляду справи від позивача відповідь на відзив не надійшла. Представниця позивача в судовому засіданні просила відмовити в позовних вимогах. Звернула увагу, що наразі ухвалено рішення щодо стягнення моральної шкоди з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь [PERSON] 198 400 грн на відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходів фізичних осіб. Вислухавши думку сторони відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено та не заперечувалося стороною відповідача, що 29.03.2013 року по 19.09.2023 року працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача. Звільнився з підприємства відповідача 19.09.2023 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, що підтверджено копією трудової книжки (а.с. 29-30). Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 31.07.2025 року встановлено причини виникнення професійного захворювання, а саме: згідно до п. 18 Акту причинами виникнення хронічного професійного захворювання у Позивача є наступні фактори: 1) вібрація загальна транспортна: еквівалентний корегований рівень віброприскорення на 2 дБ перевищував допустимий рівень та складав 67 дБ при гранично допустимому 65 дБ та еквівалентний корегований рівень швидкості на 4дБ перевищував допустимий рівень та складав 111дБ при гранично допустимому 107 дБ; 2) хімічні фактори: концентрація кремнію діоксиду кристалічного при вмісті пилу від 10 до 70% в повітрі робочої зони перевищувало гранично допустиму в 2.1-2.3 рази і складала 4.2 4.6 мг/м3 при гранично допустимій 2,0мг.м3. Особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи: враховуючи роботу в умовах впливу шкідливих факторів та неодноразову зміну керівництва підприємства встановити неможливо (а.с. 12-16). Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за № 125/25/1765/В від 09.10.2025 року [PERSON] первинно встановлено 65 % втрати професійної працездатності, третя група інвалідності, з наступним переоглядом 01.11.2026 року (а.с. 17-20) [PERSON] періодично проходить лікування, що підтверджується наданими до матеріалів справи виписками з медичних карт амбулаторного (стаціонарного) хворого та медичними висновками лікарської експертної комісії (а.с. 21-28). З наведеного слідує, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки підставою виникнення професійного захворювання у позивача слугувало саме виконання ним трудових обов`язків значний період на підприємстві відповідача , а отже наявні у зв`язку з цим підстави, передбачені ст. ст. 153, 2371 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 1167 ЦК України - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п. 3 ч. 1 ст.268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частинами 1, 3 статті 13 Закону України «Про охорону праці» визначено: роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 2371 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 2371 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 2371 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд зауважує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 65 % встановлення третьої групи інвалідності з наступним переоглядом 01.11.2026 року, період роботи у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, суд вважає необхідним визначити розмір компенсації у сумі 200 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21. Позивача згідно п.2 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави у сумі 2000 гривень.

Outcome: partial