Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

До Основ`янського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява представника позивача [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за [PERSON] . В обґрунтування позову зазначила, що 10.01.2001 року [PERSON] придбала, відповідно до Договору купівлі-продажу № КФ-01-003-Н, житловий будинок на території Курилівської сільської ради, будинок дерев`яний, обкладений цеглою, житловою площею 24,6 кв.м. з надвірними побудовами, рік побудови 1929, земельну ділянку площею 0,40 га, приватизований. Місцезнаходження товару [ADDRESS] На зворотному боці договору міститься реєстраційний напис про право приватної власності: «житловий будинок зареєстрован/о,а Куп`янським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] записан/о.а/ в реєстрову книгу №2 за реєстровим №298 від 17.01.2001 року». Відповідно до технічного паспорту, зареєстрованого Куп`янським БТІ від 15.01.2001 року, характеристика житлового будинку наступна - складається з 3 кімнат житловою площею 24, 6 кв.м., в тому числі: 1-а кімната 5,5 кв.м., 2-а кімната 6,6 кв.м., 3-а кімната 12,5 кухні площею 6,8 кв.м., веренда 9,9 кв. м., сіни 4,4 кв. м., кладова 4,1 кв. м., тамбур 3,2 кв. м. Загальна площа житлового будинку 53,0 кв.м. Проте, відомості про право власності на будинок не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після 01.01.2013. [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, відповідно до довідки № 1601-5002436621 від 21.12.2022. - проживає у [ADDRESS] , до 21.12.2022 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 14.03.2024 року звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації Полтавської області для того, щоб внести відомості про право власності на будинок до Державного реєстру речових прав, проте останній прийняв рішення про зупинення розгляду заяви для направлення запиту до Курилівської сільської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області щодо зареєстрованих прав до 2013 року за [PERSON] 02.04.2024 року державним реєстратором прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що отримано відповідь від Курилівської сільської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області щодо неможливості надати інформацію про зареєстровані права до 2013 року у зв`язку із значними обстрілами приміщення комунального підприємства «Куп`янське БТІ» та внаслідок пожежі відбулося знищення інвентаризаційних справ. Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дані відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності на будинок у «Куп`янське БТІ» взагалі неможливо, тому позивач не може, зокрема, розпоряджатися та користуватися своїми правами як власник. [PERSON] необхідно підтвердити наявне у неї право власності на вказаний будинок, яке було набуте на законних підставах, що підтверджується договором купівлі - продажу, відміткою БТІ про реєстрацію нерухомості, технічним паспортом. Ухвалою суду від 10.10.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 30.09.25 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. В судове засідання представник позивача не з`явилась, просила розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача Курилівської сільської військової адміністрації у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у відповідності до ст.178ЦПК України своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву не скористався. Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу №КФ-0І-003-Н від 10.01.2001 року, який зареєстровано Куп`янським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] , запис в реєстровій книзі №2 за реєстровим №298 від 17.01.2001 року. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів про наявність чи відсутність відомостей про реєстрацію права власності на спірний будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно №72058043 від 14.03.2024 року відмовлено в проведенні реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] в зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Звертаючись до суду з дійсним позовом, позивач зазначає, що визнання права власності на будинок їй необхідно для подальшої реєстрації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Пунктом 3 частини 3 статті 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року запитується реєстратором лише у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, а не в обов`язковому порядку. На момент розгляду справи судом не встановлено порушеного права позивача, яке б підлягало захисту у судовому порядку відповідно до статті 392 ЦК України. Відсутні підстави для визнання за позивачем права власності при наявності у неї документів, які підтверджують її право власності на нерухоме майно договору купівлі-продажу № КФ-01-003-Н від 10.01.2001 року, зареєстрованого в Куп`янському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності, запис в реєстровій книзі №2 за реєстровим №298 від 17.01.2001 року Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16.09.2015 року. У даному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 4-125цс20). Суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності не є єдиним можливим та належним способом захисту в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що обраний позивачами спосіб захисту права є неналежним, а тому позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed