Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

12 грудня 2024 року позивачка [PERSON] , через представника, звернулася до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , визначивши третьою особою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Павленко І.В., із вимогами про визнання договору довічного утримання недійсним (а. с. 1-4). В обґрунтування позовної заяви зазначає, що 15 березня 2024 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павленко І.В. Вказує, що відповідно до вимог п. 5 вищевказаного договору, відповідачка взяла на себе зобов`язання, зокрема щодо довічного повного утримання відчужувача, забезпечуючи його харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, і зберігаючи в його безоплатному довічному користуванні відчужувану квартиру. При цьому, зазначає, що пунктом 6 цього договору визначено, що грошова оцінка матеріального забезпечення, яке сплачується відчужувачу позивачкою, складає 1000 гривень, яка сплачується набувачем не пізніше 20 числа кожного місяця за наступний місяць, та яка підлягає індексації в порядку визначеному законом. Стверджує, що таких зобов`язань відповідачка ніколи не виконувала. Тому прохає суд, договір довічного утримання від 15 березня 2024 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвати. Ухвалою суду від 18 грудня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 15 годину 04 лютого 2025 року (а. с. 22 та на звороті), копія якої надіслана учасникам справи 18 грудня 2024 року за вихідним № 31784/24-вих/2/204/4510/24 (а. с. 23). 29 січня 2025 року на адресу суду надійшла заява відповідачки про визнання позовних вимог (а. с. 35). Протокольною ухвалою суду від 04 лютого 2025 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 41-42). 07 квітня 2025 року на адресу суду надійшла заява представника позивачки адвоката Туманова С.Г. про зупинення провадження у справі у зв`язку зі смертю позивачки (а. с. 58). Ухвалою суду від 06 травня 2025 року провадження у справі зупинено до залучення до участі у розгляді справи правонаступників [PERSON] , яка померла [INFO] (а. с. 67 та на звороті). Ухвалою суду від 02 жовтня 2025 року провадження у справі відновлено (а. с. 77 та на звороті). Протокольною ухвалою суду від 10 листопада 2025 року у справі замінено сторону позивача на її правонаступника [PERSON] (а. с. 148 та на звороті). У судовому засіданні, що відбулося 09 грудня 2025 року, представник позивачки адвокат Туманов С.Г., позовні вимоги підтримав у повному обсязі, прохав суд їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви. У судове засіданні відповідачка не з`явилася, в заяві про визнання позовних вимог прохала суд про розгляд справи за її відсутності (а. с. 35). Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15 березня 2024 року між [PERSON] та відповідачкою було укладено договір довічного утримання серії НТВ № 268844 (а. с. 6-8), який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павленко І.В., за реєстровим № 308. За вказаним договором [PERSON] передала у власність відповідачки належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , натомість відповідачка взяла на себе обов`язок по надання позивачці довічного забезпечення, яке складається з наступного: грошового забезпечення в розмірі 1000 гривень щомісячно; забезпечення житлом шляхом збереження права довічного безкоштовного проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення придатним для насіння одягом і взуттям при необхідності; забезпеченням ліками та належним медичним обслуговуванням; забезпечення продуктами харчування, готування їжі; прання речей кожного тижня не менш одного разу на тиждень; забезпечити безперешкодне відвідування родичами та іншими уповноваженими особами у будь-який час; своєчасно сплачувати комунальні послуги за газопостачання, користування енергією та комунальними послугами по утриманню вищезазначеної квартири; здійснювати за власні кошти поточний ремонт відчужуваної квартири; у разі смерті відчужувача, набувач бере на себе усі витрати на поховання. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Нормами статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином. з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. В свою чергу, не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц. Відповідно до вимог ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Приписами ст. 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності. Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (стаття 751 ЦК України). Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, зокрема оскаржуваним договором, що грошова оцінка матеріального забезпечення за вказаним договором, його сторонами була погоджена у сумі 1 000 гривень на місяць, яка повинна сплачуватися набувачем не пізніше 20 числа кожного місяця за наступним, з урахуванням індексації; забезпечення довічного утримання відчужувача житлом шляхом збереження права пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою; похованням після її смерті. Пунктом 19 цього Договору визначено, що він може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін у судовому порядку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. При цьому, суд зазначає, що приписами ч. 1 ст. 756 ЦК України визначено, що правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане. Згідно з вимогами ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 ст. 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Таким чином, у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19. Крім того, Верховний Суд у своїх постановах від 13 травня 2021 року у справі № 752/818/17 та від 24 червня 2021 року у справі № 644/1566/19 зазначив, що істотними умовами договору довічного утримання є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг. Відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач. Аналогічні висновки щодо застосування положень ст. с. 755,756 ЦК України також викладені у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі №755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі №755/1750/19, від 17 червня 2024 року у справі №345/1359/22 та від 24 квітня 2024 року у справі №754/11230/20. Разом з цим, суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 6 ст. ст. 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам ст. 206 цього Кодексу. Згідно з приписами ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на викладене, зважаючи на те, що відповідачка позов визнала в повному обсязі, чим фактично підтвердила факт невиконання нею зобов`язань за договором довічного утримання від 15 березня 2024 року, а суд відповідно до вимог ч. 4 ст. ст. 206, ч. 6 ст. 263 ЦПК України, приймає її визнання позову, оскільки воно не суперечить вимогам закону та протилежного судом не встановлено, у зв`язку з чим суд доходить переконливого висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню шляхом розірвання договору довічного утримання від 15 березня 2024 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павленко І.В. (серія НТВ № 268844). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved