Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна, набутого подружжям під час шлюбу, вказуючи, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 03 квітня 2023 року у справі № 367/5471/22 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був укладений 22 вересня 2017 року. Зазначає, що за час шлюбу сторонами було придбано наступне майно: квартира, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 803551832108, загальною площею 34,9 кв м, житловою площею 16,3 кв м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку виникло на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 579, виданий 11.06.2020, видавник: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіна І.М.; автомобіль «Hyundai Accent», реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; собака породи «Померанський шпіц» [INFO] , паспорт [NUMBER] . Окрім цього зазначила, що під емоційним тиском, залякуваннями та погрозами відібрати собаку з боку відповідача, 28.09.2022 в Посольстві України в Королівстві Нідерланди позивач підписала заяву, згідно з якою, квартира є особистою приватного власністю відповідача, як така, що набута за кошти, які належали йому особисто та він може здійснювати з цим майном будь-які дії на власний розсуд без будь-яких додаткових дозволів (заяв) зі сторони позивача, як другої з подружжя, проте, заявою від 20.07.2023, завіреною в Посольстві України в Королівстві Нідерланди, позивач відкликала заяву від 28.09.2022. Враховуючи те, що квартиру за адресою: [ADDRESS] , та автомобіль марки «Hyundai Accent», реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, було набуто під час шлюбу, вважає, що вказана квартира, автомобіль та собака породи «Померанський шпіц» є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просить поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за нею право власності на (одну другу) частки квартири за адресою: [ADDRESS] , та за [PERSON] прав власності на (одну другу) частки квартири за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на (одну другу) частки та [PERSON] право власності на (одну другу) частки автомобіля «Hyundai Accent», реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; визнати за нею право власності на собаку породи «Померанський шпіц», [INFO] , паспорт [NUMBER] з виплатою грошової компенсації в розмірі (одна друга) частини вартості собаки в розмірі 7108 (сім тисяч сто вісім) гривень, які внесені на депозитний рахунок суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 19.10.2023 зазначену позовну заяву розподілено в провадження судді Ірпінського міського суду Київської області Третяк Я.М. Ухвалою суду від 11.11.2023 за вказаним позовом відкрито загальне позовне провадження та призначеного підготовче судове засідання. 10 січня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, в якому він просив задовольнити частково позовну заяву [PERSON] про поділ майна подружжя та визнати право власності на собаку «Померанський шпіц» за [PERSON] ; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та Гасемібехешті Пейман автомобіль «Hyundai Accent», 2011 року випуску, придбаний на ім`я позивача [PERSON] та здійснити його розподіл наступним чином: визнати право власності по (одну другу) частину автомобіля «Hyundai Accent», 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] за [PERSON] та [PERSON] , відповідно до вимог позивача [PERSON] ; відмовити в задоволенні частини позовних вимог позивача [PERSON] , щодо визнання спільною сумісною власністю та поділу квартири, розміщеної за адресою: [ADDRESS] , придбану за договором купівлі-продажу від 11.06.2020 (номер запису про право власності 12505357, реєстраційний номер 803551832108) на ім`я відповідача [PERSON] , як таку, що придбана виключно за його особисті кошти та, як наслідок, є його особистою приватною власністю. 10 січня 2024 року до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій [PERSON] просив визнати його особистою приватною власністю квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , придбану за договором купівлі-продажу від 11.06.2020 (реєстраційний номер 803551832108). Позивач за зустрічним позовом стверджує, що з моменту припинення фактичного проживання, відповідач [PERSON] залишила у власному користуванні автомобіль марки «Hyundai Accent» реєстраційний номер [NUMBER] , собаку породи «Померанський шпіц», та завжди визнавала квартиру, за адресою: [ADDRESS] , його особистою приватною власність. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана за договором купівлі-продажу від 11.06.2020 за його особисті кошти. Також вказав, що відповідач за зустріним позовом завжди визнавала його право особистої приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , ніколи не неї не претендувала, на підтвердження чого надала відповідну заяву від 28.09.2022, посвідчену Консулом Посольства України в Королівстві Нідерланди. Таким чином, стверджує, що квартира, що знаходиться за адерсою: [ADDRESS] , була придбана за його особисті кошти, а тому є його особистою власністю. 11 січня 2024 року від представника позивача за первісним позовом надійшла відповідь на відзив, в якій позовні вимоги за первісним позовом підтримала, просила суд їх задовольнити, також вказала, що, не визнаючи позовну вимогу про визнання права власності (одну другу) частки квартири за адресою: [ADDRESS] , за позивачем, позиція відповідача зводиться до того, що спірна квартира придбана ним особисто під час шлюбу, однак за його особисті кошти, зароблені ним до шлюбу, однак на підтвердження цього факту, відповідачем доказів не надано. 17 січня 2024 року представником позивача за первісним позовом подано заяву про відшкодування судових витрат на проведення експертизи, в якій просила суд, ухвалюючи рішення по суті спору, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на проведення експертизи у розмірі 6 500 (шість тисяч пятсот) гривень 00 копійок. 23 січня 2024 року від представника позивача за первісним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю [PERSON] квартири. Вказала, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона була придбана в період шлюбу. Також вказала, що відповідачем за первісним позовом повністю проігнорована заява [PERSON] від 20.07.2023, завірену в Посольстві України в Королівстві Нідерланди, згідно із якою, позивач за первісним позовом відкликала свою заяву від 28.09.2022 та зазначила, що квартира є спільною сумісною власністю сторін, як така, що набута ними як подружжям за час шлюбу. Вважає, що заява позивачки за первісним позовом (відповідачки за зустрічним позовом) від 28.09.2022, згідно із якою, квартира є особистою приватною власністю відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) та така, що придбана за його особисті кошти, не несе жодних юридичних наслідків, оскільки чинним законодавством чітко встановлено, що нерухоме майно подружжя підлягає поділу або договором про поділ нерухомого майна, який має бути нотаріально посвідченим, або в судовому порядку. З приводу тверджень відповідача за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) відносно того, що квартира являється його особистою приватною власністю придбаною за його особисті кошти, представником позивача зазначено, що [PERSON] була присутня при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири, а також, при передачі готівкових коштів продавцю - [PERSON] . Вказані кошти є власністю позивача за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом), але згідно домовленості з відповідачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом), сторони дійшли згоди, що готівкові кошти на придбання квартири є сімейними, тобто на праві спільної сумісної власності, а отже, квартира є спільно сумісною власністю подружжя. Ухвалою суду від 22 квітня 2024 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю майна прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 07 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 15 серпня 2025 року від представника позивача за зустрічним позовом надійшли письмові судові дебати, в яких зазначено, що [PERSON] заперечує проти визнання спільності прав на спірну квартиру, оскільки вона була придбана за договором купівлі-продажу від 11 червня 2020 року (номер запису про право власності 12505357, реєстраційний номер 803551832108) на ім`я [PERSON] та є його особистою приватною власністю, а тому просив: визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та Гасемібехешті Пейман автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2011 року випуску, придбаний на ім`я позивача [PERSON] та здійснити його розподіл наступним чином: визнати право власності по (одну другу) частину автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] за [PERSON] та [PERSON] , - виключно та відповідно до вимог [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на собаку «Померанський шпіц»; відмовити в задоволенні частини позовних вимог [PERSON] , щодо визнання спільною сумісною власністю та поділу квартири розміщеної за адресою: [ADDRESS] , придбану за договором купівлі-продажу від 11 червня 2020 року (номер запису про право власності 12505357, реєстраційний номер 803551832108) на ім`я відповідача [PERSON] , як таку, що придбана виключно на його особисті кошти та як наслідок, є його особистою приватною власністю; задовольнити зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю квартири в цивільній справі № 367/8240/23 та визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру, розміщену за адресою: [ADDRESS] , придбану за договором купівлі-продажу від 11 червня 2020 року (номер запису про право власності 12505357, реєстраційний номер 803551832108) на ім`я [PERSON] , як таку, що придбана виключно на його особисті кошти та як наслідок, є його особистою приватною власністю. 09 вересня 2025 року представником позивача за первісним позовом подано письмові судові дебати, в яких наголошувала, що відповідачем не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, а тому, спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, як колишнього подружжя. Враховуючи викладене просила суд, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , про поділ майна подружжя - задовольнити. Визнати за [PERSON] право власності на (одну другу) частки квартири за адресою: [ADDRESS] та за [PERSON] право власності на (одну другу) частки квартири за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на (одну другу) частки та [PERSON] право власності на (одну другу) частки автомобіля «Hyundai Accent», реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на собаку породи «Померанський шпіц», [INFO] , паспорт [NUMBER] ; судові витрати покласти відповідача; відмовити у задоволені зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю квартири. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги про розподіл майна, набутого подружжям під час шлюбу просила задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог первісного позову, просила задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом та представника відповідача за первісним позовом, дослідивши письмові докази у справі, допитавши свідка, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що відповідно до копії рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03.04.2023 у справі № 367/5471/22 шлюб, укладений між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 22 вересня 2017 року Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1882, було розірвано. За час шлюбу сторонами було придбано наступне майно: - автомобіль Hyundai Accent, р.н. [NUMBER] , 2011 року випуску, VIN код кузова [NUMBER] , право власності зареєстровано за [PERSON] ; - однокімнатна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку виникло на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 579, виданий 11.06.2020, видавник: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіна І.М. та зареєстровано за [PERSON] ; - собака породи «Померанський шпіц» [INFO] , паспорт [NUMBER] . Звертаючись до суду з позовними вимогами про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя позивач за первісним позовом посилається на те, що, перебуваючи в шлюбі, подружжям придбано нерухоме майно, а саме квартиру, та автомобіль, що є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу в рівних частинах. Не погоджуючись з позовними вимогами заявленими [PERSON] , позивача за зустрічним позовом, посилається на те, що придбана в період шлюбу квартира в м. Буча Київської області куплена Гесемібехешті Пейманом за його особисті кошти, а тому є його особистою власністю. Щодо позовних вимог, які стосуються спірної квартири, суд зазначає наступне. Так, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 343523495 від 21.08.223, [PERSON] належить на праві приватної власності квартира загальною площею 34, 9 кв.м, житлова площа 16,3 кв.м за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 579, виданий 11.06.2020, видавник: приватний нотаріус Нельзіна І.М. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіною І.М. за реєстровим № 579, [PERSON] (далі-продавець), з однієї сторони, та [PERSON] (далі- покупець), з другої сторони, уклали цей договір про таке: за цим договором продавець передає у власність (продає) покупцю, а покупець приймає від продавця (купує) квартиру [ADDRESS] і оплачує її вартість за ціною та у порядку, передбаченому договором. Відповідно до п. 3 вищевказаного договору, за домовленістю сторін продаж квартири вчиняється за 392 684 (триста девяносто дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні. Відповідно до п.4 вищевказаного договору, оціночна вартість квартири, звіту про незалежну оцінку вартості нерухомого майна, виданого фізичною особою підприємцем [PERSON] , 03.06.2020 року, становить 392 684 ( триста девяносто дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні. Відповідно до п.12 договору цей договір посвідчено за згодою чоловіка продавця [PERSON] [PERSON] , оформленою приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіною І.М. 11 червня 2020 року за реєстром № 577, та за згодою дружини покупця [PERSON] [PERSON] , оформленої приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіною І.М., 11 червня 2020 року за реєстровим № 578, зміст яких доведено до відома сторін. Також судом досліджено копію заяви, складеної за підписом [PERSON] та посвідчену консулом Посольства України в Королівстві Нідерланди від 20 липня 2023 року наступного змісту: «Я, громадянка України [PERSON] , повністю розуміючи діюче законодавство України, перебуваючи при здоровому розумінні, ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, добровільно заявляє та підтверджує наступне: відкликає свою заяву від 28.09.2022, відповідно до якої: квартира, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:803551832108, адреса: [ADDRESS] , яка набута за час шлюбу з моїм чоловіком громадянином Ісламської Республіки Іран [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [INFO] , посвідка на постійне проживання № [NUMBER] видана органом 8011, є особистою приватною власністю [PERSON] , як така, що набута за кошти, які належать йому особисто, та він може здійснювати з цим майном будь-які дії на власний розсуд без будь-яких додаткових дозволів (заяв) з моєї сторони як другої з подружжя. Водночас заявляю: квартира, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:803551832108, адреса: [ADDRESS] , яка набута за час шлюбу з моїм колишнім чоловіком громадянином Ісламської Республіки Іран [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [INFO] , посвідка на постійне проживання № [NUMBER] видана органом 8011, відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).» Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України). Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року в справі № 589/4889/15-ц (провадження № 61-8808св18) зроблено висновок що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню п.3 ч.1 ст.57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує». Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Тлумачення п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)). Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)). Така позиція Верховного Суду щодо цього питання є усталеною. Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] під час шлюбу. Заперечуючи проти поділу вищевказаної квартири та заявляючи зустрічний позов про визнання її особистою приватною власністю, [PERSON] вказував, що оплата за вказану квартиру була здійснена за рахунок його власних грошових коштів, які були розміщені на короткостроковому депозитному рахунку в загальному розмірі 32861,86 доларів США, що станом на 05.03.2018 відповідно до довідки НБУ становить 870 251,63 грн. На підтвердження вказаних обставин представником позивача за зустрічним позовом надано суду апостиль довідки про баланс рахунку GHAVAMIN BANK від 05.03.2018 № 213/12258, з якої вбачається, що [PERSON] є клієнтом банку, номер рахунку 01442/05/018703/35, дата відкриття рахунку 16.02.2017, тип рахунку короткостроковий депозит, залишковий баланс [NUMBER] , строк розміщення депозиту з 17.02.2017 по 03.04.2018. Разом з тим, надана представником позивача за зустрічним позовом довідка про баланс депозитного рахунку GHAVAMIN BANK від 05.03.2018 № 213/12258 не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження того, що квартира [ADDRESS] , була придбана саме за рахунок особистих коштів [PERSON] , навіть у зв`язку з тим, що депозитний рахунок використовувався [PERSON] до [INFO] , а спірна квартирну квартиру подружжя придбало 11.06.2020. Також, не є належним доказом перерахування грошових коштів на придбання спірної квартири, враховуючи, що сторони перебували у шлюбі з 22.09.2017 по 03.04.2023, а тому суд приходить до висновку, що зазначені були використані в інтересах сім`ї. Саме по собі посилання позивача за зустрічним позовом на те, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак, за належні йому особисті кошти, не є достатнім доказом сплати особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже належних і допустимих доказів придбання спірного майна саме за ці кошти він не надав. Крім того, позивач за зустрічним позовом стверджуючи, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю посилався на заяву, складену за підписом [PERSON] , справжність підпису якої засвідчено консулом Посольства України в Королівстві Нідерланди [PERSON] від 28.09.2022. За змістом цієї заяви [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумінні, ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, діючи добровільно урочисто, заявляла та підтверджувала, що нерухоме майно, яке було набуте за час шлюбу з її чоловіком громадянином Ісламської Республіки Іран [PERSON] , а саме спірна квартира є його особистою приватною власністю. Водночас, заява позивача за первісним позовом від 28.09.2022, згідно із якою спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] не несе жодних юридичних наслідків, оскільки нерухоме майно подружжя підлягає поділу або договором про поділ нерухомого майна, який має бути нотаріально посвідченим, або в судовому порядку. При цьому, договір купівлі-продажу квартири не містить застереження, що кошти на придбання квартири є особистою власністю позивача за зустрічним позовом, натомість вказано, що договір посвідчено за згодою чоловіка продавця [PERSON] [PERSON] , оформленою приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіною І.М. 11 червня 2020 року за реєстром № 577, та за згодою дружини покупця [PERSON] [PERSON] , оформленої приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіною І.М., 11 червня 2020 року за реєстровим № 578, зміст яких доведено до відома сторін (п.12 договору). Також, є безпідставними посилання позивача за зустрічним позовом на те, що [PERSON] під час перебування з ним у шлюбі не працювала та не мала достатнього рівня доходу для придбання нерухомого майна. Наведені посилання не мають визначального значення для вирішення цієї справи з огляду на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). При цьому позивачем за зустрічним позовом не спростовано тієї обставини, що квартира купувалася для забезпечення інтересів всієї сім`ї, а не виключно в його особистих цілях. Таким чином, враховуючи презумпцію спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу, спірна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи викладене вище, суд відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідача та задовольняє позовні вимоги про визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності сторін. Щодо позовних вимог, які стосуються автомобіля «Hyundai Accent», суд зазначає наступне. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною (п.2 ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд зазначає, що автомобіль є неподільною річчю, а відтак, ефективними та належними будуть позовні вимоги про присудження одному з подружжя речі повністю, а іншому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно. Судом установлено, що сторони не оспорюють тієї обставини, що набутий під час перебування в шлюбі транспортний засіб марки «Hyundai Accent», р.н. [NUMBER] , 2011 року випуску, VIN код кузова [NUMBER] є їх спільною сумісною власністю, відтак зазначена обставина не підлягає доказуванню. Втім, сторони просять суд визнати право власності по частині автомобіля «Hyundai Accent» за кожним з них, на що суд вважає за необхідне зазначити, що спосіб захисту порушеного права обраний як позивачем за зустрічним позовом так і позивачем за первісним позовом шляхом визнання за сторонами по 1/2 частині вище вказаного автомобіля є не правильним, оскільки даний автомобіль є неподільною річчю і задоволення вимог у спосіб зазначений сторонами не призведе до вирішення спору по суті. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67 цс 20 (пункт 58) та постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, яка стосується саме поділу нерухомого майна подружжя (пункти 23-27, 36) виклала правові висновки за якими вказала на те, що спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Зокрема, у пункті 36 наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено таке: «Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України)». Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714 св 22. Суд враховує, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Це узгоджується з нормами СК України та правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Згідно копії висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 15/08 від 15.08.2023, ринкова вартість автомобіля «Hyundai Accent», реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, кузова [NUMBER] , без урахування ПДВ станом на дату оцінки складає 246 224 ( двісті сорок шість тисяч двісті двадцять чотири) гривні 00 копійок. Так, в первісній позовній заяві позивачем [PERSON] зазначено, що спірний автомобіль перебуває в її постійному користуванні, проти чого не заперечував позивач за зустрічним позовом [PERSON] . З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що автомобіль марки «Hyundai Accent», реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , його ринкова вартість складає 246 224,00 грн., а тому з огляду на рівність часток подружжя в спільній сумісній власності зі [PERSON] на користь [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна підлягає стягненню грошова компенсація частки зазначеного майна в розмірі 123 112,00 грн. Щодо позовних вимог у частині поділу тварини суд зазначає таке. Також установлено, що сторонами, як подружжям, за час шлюбу була придбана собака породи «Померанський шпіц» [INFO] , що підтверджується відповідним паспортом на собаку [NUMBER] , яка відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. На дане майно, відповідно до ст. 63 СК України, сторони, як подружжя, мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, а згідно ч. 1 ст. 70 цього Кодексу, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Враховуючи ту обставину, що [PERSON] визнається вимога про визнання права власності на собаку породи «Померанський шпіц» [INFO] за [PERSON] , суд приходить до висновку про задоволення в цій частині вимог первісного позову, а тому вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на собаку породи «Померанський шпіц», [INFO] , паспорт [NUMBER] . Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та залишення без задоволення вимог зустрічного позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволених позовних вимог.

Outcome: partial