Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

21 листопада 2025 року від позивача через засоби поштового зв`язку надійшов до суду позов до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами в порядку спадкування. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] , і з цього дня відкрилася спадщина на його майно, яке складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS] , земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та земельної ділянки (паю). За життя спадкодавець склав заповіт, у якому заповів [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, а земельну ділянку (пай) розміром 3,1958 га [PERSON] 04 березня 2014 року на підставі заяв [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини в Локачинській державній нотаріальній конторі Волинської області відкрито спадкову справу № 43/2014 до майна померлого [PERSON] . На частину спадкового майна, а саме на земельні ділянки площею 2,7162 га для ведення особистого селянського господарства та 1,1996 га для ведення підсобного селянська господарства відповідач отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 16 жовтня 2025 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, проте у видачі відповідного свідоцтва позивачу було відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів та запропоновано звернутися до суду для встановлення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що є предметом даного позову. Просить визнати за нею, [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , а також судові витрати залишити за нею. Ухвалою судді від 24 листопада 2025 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 23 грудня 2025 року. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки (а.с. 48). До позовної заяви позивач долучила клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення (а.с. 34). Відповідач у судове засідання не з`явилася також, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи судовою повісткою, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. 16 грудня 2025 року через канцелярію суду подала письмову заяву, у якій позовні вимоги визнає повністю та просить розглядати справу у її відсутність (а.с. 49). Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, копію матеріалів спадкової справи № 43/2014 до майна померлого [PERSON] , суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] в с. Озютичі Локачинського району Волинської області, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане 22 жовтня 2013 року виконавчим комітетом Озютичівської сільської ради Локачинського району Волинської області (а.с. 6, 17). Після його смерті відкрилася спадщина. Із довідки Озютичівської сільської ради Локачинського району Волинської області №56 від 03 березня 2014 року вбачається, що в с. Озютичі Локачинського району Волинської області знаходиться спадкове майно, яке належало [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та який на день смерті був зареєстрований і проживав у [ADDRESS] . Спадкове майно складається із житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані в [ADDRESS] , земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку розміром 0,25 га, земельної ділянки (паю) для ведення особистого селянського господарства яка знаходяться та території Озютичівської сільської ради розміром 3,9158 га. Спадкоємцями майна після смерті [PERSON] є дочка [PERSON] , яка зареєстрована і проживає в [ADDRESS] та племінниця [PERSON] , яка зареєстрована і проживає [ADDRESS] . Іншими спадкоємцями майна, після смерті гр. [PERSON] є сестра, [PERSON] , 1930 року народження, яка проживає та була зареєстрована з померлим за однією адресою. Від імені померлого в Озютичівській сільській раді посвідчувався заповіт 18.09.2013 року під реєстровим №16 (а.с. 17 на звороті). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено ч.1 ст.1217 ЦК України. Як вбачається із спадкової справи № 43/2014, 18 вересня 2013 року [PERSON] склав заповіт, який посвідчено секретарем Озютичівської сільської ради Локачинського району Волинської області Приступою Л.С. та зареєстровано в реєстрі за № 16, у якому житловий будинок, господарські будівлі та споруди, земельну ділянку площею 0,25 га в [ADDRESS] заповів [PERSON] , а земельну частку (пай) розміром 3,9158 га [PERSON] (а.с. 18). Також чинність даного заповіту підтверджується копією інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 36783828 від 04.03.2014 року (а.с. 23 на звороті-24). Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно частин 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, що передбачено ч.1 ст. 1270 ЦК України. 04 березня 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Локачинської державної нотаріальної контори Волинської області із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , на підставі яких нотаріус завів спадкову справу №43/2014 до майна померлого [PERSON] (а.с. 15 на звороті, 16). Таким чином, позивач та відповідач прийняли спадщину після [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13 січня 2017 року (а.с. 36). Інших спадкоємців за законом чи заповітом, які б прийняли спадщину, судом не встановлено, із копії матеріалів спадкової справи № 43/2013 до майна померлого [PERSON] їх теж не вбачається. 16 жовтня 2025 року позивач [PERSON] , з метою оформлення своїх спадкових прав за заповітом після смерті [PERSON] щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] звернулася із відповідною заявою до приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. (а.с. 31 на звороті). Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [PERSON] було відмовлено через відсутність відповідних правовстановлюючих документів, про що винесено постанову вих . № 353/02-31 від 16.10.2025 року (а.с. 14, 32). Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини, які є спадковими, а позивач через відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок позбавлена права на нотаріальне оформлення своїх спадкових прав, а тому звернулася до суду. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", до компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Із копії технічного паспорта від 30 травня 2025 року на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] встановлено, що рік спорудження (реконструкції) житлового будинку 1960 (до 05 серпня 1992 року) (а.с. 10-12). Відповідно до виписки з погосподарської книги № 2 за 2011-2015 роки Затурцівської сільської ради Володимирського району Волинської області, яка видана виконавчим комітетом Затурцівської сільської ради Володимирського району Волинської області 17 червня 2025 року за № 67, згідно запису в погосподарській книзі, об`єкт погосподарського обліку № 02-0131, житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , рік побудови будівлі 1960, матеріал стін дерево, матеріал покрівлі шифер, знаходиться на ділянці площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та належав [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а.с. 7). Також суд встановив, що згідно копії інформаційної довідки № 448087275 від 16.10.2025 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстру Іпотек відомості про спірний будинок відсутні (а.с. 30 на звороті). Враховуючи наведене, та оскільки житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за [ADDRESS] побудований до 05 серпня 1992 року, він не підлягає прийняттю в експлуатацію, то виданий на нього технічний паспорт та відомості з погосподарської книги свідчать про набуття [PERSON] права власності на нього. Проте, як зазначено у п. 3.3. згаданого вище Листа ВССУ, перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відтак, суд дійшов до висновку, що позивач як спадкоємиця за заповітом майна померлого [PERSON] , підставно просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом, так як інший правовий механізм оформлення таких прав відсутній. При цьому сам факт відсутності правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про оформлення права власності, за умов доведення таких обставин як належність спадкодавцю цього майна. 16 грудня 2025 року від відповідача [PERSON] надійшла заява, у якій позовні вимоги визнає повністю (а.с. 49). Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи зазначені обставини, та беручи до уваги, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності обставин, які визнаються відповідачем, або добровільності їх визнання, а також те, що на момент відкриття спадщини вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами належав спадкодавцю [PERSON] , інші спадкоємці, окрім позивача, які прийняли спадщину та претендують на даний житловий будинок відсутні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав. Відтак, позов необхідно задовольнити, визнавши за позивачем, як спадкоємицею за заповітом, яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами. Клопотання позивача, заявлене у позовній заяві про залишення судових витрат по справі за нею, підлягає до задоволення.

Outcome: approved