Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Позивач звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із позовною заявою, в якій просила: - стягнути з ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (надалі - відповідач-1) на її користь 66 677,73 грн матеріальної шкоди, пені, інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне відшкодування шкоди, а також витрати на проведення експертизи; - стягнути з відповідача-1 на її користь 25 000 грн моральної шкоди; - стягнути з [PERSON] (надалі - відповідач-2) на її користь 2 500 грн матеріальної шкоди (франшиза за договором страхування); - стягнути з відповідача-2 на її користь 25 000 грн моральної шкоди; - постановити окрему ухвалу щодо систематичних порушень законодавства з боку відповідача-1 під час врегулювання страхових подій за полісами ОСЦПВВНТЗ. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 11.08.2021 близько 20:20 у м. Києві на просп. Героїв Сталінграда, буд. 1А, [PERSON] , керуючи автомобілем «Scania» д.н.з. [NUMBER] з напівпричепом «Schmitz», під час перестроювання не надав перевагу в русі автомобілю «Nissan» д.н.з. [NUMBER] , що рухався в попутному напрямку, унаслідок чого сталося зіткнення та обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 22.09.2021 [PERSON] було визнано винуватим в порушенні Правил дорожнього руху та притягнуто до відповідальності за ст. 124 КупАП. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп». 13.08.2021 було направлено письмове повідомлення про ДТП із зазначенням місцезнаходження пошкодженого транспортного засобу. За твердженням позивача, представник страховика у визначений строк не прибув для огляду пошкодженого автомобіля, у зв`язку з чим позивач була змушена замовити експертну оцінку розміру збитків за власні кошти. Розмір моральної шкоди обґрунтувала тривалою невиплатою страхового відшкодування, що вимагало від неї докладати зусиль з метою відновлення своїх прав. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 серпня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року у зв`язку з тим, що зазначені в ухвалі недоліки не було усунуто, позовну заяву було повернуто позивачу. Постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року вказану ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року позивачу продовжено встановлений ухвалою суду від 16 серпня 2024 року процесуальний строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 березня 2025 року у задоволенні заяви позивача про виправлення описки та роз`яснення судового рішення відмовлено, продовжено встановлений ухвалою суду від 16 серпня 2024 року процесуальний строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви. Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року вказану ухвалу залишено без змін. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року відкрито провадження справі, вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року частково задоволено клопотання позивача, вирішено перейти до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» подав до суду відзив, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідач підтвердив обставини ДТП, яка сталася 11.08.2021 за участю належного позивачу автомобіля та зазначив, що повідомлення про ДТП від [PERSON] надійшло до страховика 13.08.2021. Для перевірки заявленої події відповідач здійснив запит до ЦБД МТСБУ та отримав від Національної поліції інформацію про ДТП, а також організував огляд забезпеченого транспортного засобу SCANIA R420. 29.12.2021 до головного офісу та згодом до Центру врегулювання страхових випадків звернулася [PERSON] з невстановленою особою та вимагала надати бланк заяви про страхове відшкодування, повідомляючи про намір викликати поліцію у разі відмови. Відповідач зауважив, що [PERSON] було запропоновано подати заяву-повідомлення про подію та надати пошкоджений транспортний засіб Nissan Note для огляду або повідомити його місцезнаходження, на що вона відмовилася. Відповідач звернув увагу, що позивач не виконала передбачені законом обов`язки щодо повідомлення страховика про ДТП та забезпечення огляду пошкодженого майна, а також не надала належної заяви про страхове відшкодування із зазначенням змісту майнової вимоги, та банківських реквізитів, що унеможливило належне встановлення обставин страхового випадку та/або визначення розміру шкоди, що, відповідно до ст. 33, 35, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV), є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Щодо франшизи відповідач зазначив, що за полісом передбачена франшиза у розмірі 2 600 грн, яка підлягає обов`язковому врахуванню при розрахунку страхового відшкодування та зменшує його суму. Щодо моральної шкоди відповідач звернув увагу, що обов`язок страховика відшкодовувати моральну шкоду виникає лише у випадках заподіяння шкоди життю та/або здоров`ю потерпілого або смерті потерпілого (ст. 26-1, 27 Закону). Втім, шкоду завдано виключно транспортному засобу, тому правові підстави для стягнення моральної шкоди зі страховика відсутні. Питання відшкодування збитків у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу регулюється ст. 29 Закону України № 1961-IV і не передбачає компенсації моральної шкоди страховиком у разі завдання шкоди лише майну. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог в частині відшкодування позивачу моральної шкоди. Відповідач наголосив, що наявна в матеріалах справи копія заяви про виплату страхового відшкодування від 29.12.2021, не відповідає вимогам ст. 35 Закону, зокрема потерпіла сторона не надала банківських реквізитів для перерахування страхового відшкодування. Крім того, що потерпіла сторона не надала страховику транспортний засіб для огляду та визначення розміру збитків, що підтверджується листом страховика від 26.02.2025 № 220000512897. Відповідач зазначив, що у матеріалах справи відсутні належні докази заподіяння [PERSON] шкоди здоров`ю внаслідок ДТП, а тому вимога про стягнення моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, є необґрунтованою. Твердження позивача про страхування цивільно-правової відповідальності у страховій компанії, яка не забезпечила відшкодування витрат, є безпідставним, оскільки страховика обирає власник транспортного засобу, а не водій. Позивач, на думку відповідача, не обґрунтувала, у чому саме полягає протиправна поведінка [PERSON] у частині невиплати страхового відшкодування, а також не довела причинного зв`язку між його діями та невиплатою страхового відшкодування. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] відмовився висловлювати позицію щодо позовних вимог та надавати пояснення, мотивуючи відмову недовірою до суду. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» у судове засідання не прибув, у відзиві просив розглянути справу без його участі. Ухвалою від 03 липня 2025 року було частково задоволено клопотання представника позивача, витребувано у ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» належним чином завірені копії страхової справи щодо ДТП, у тому числі: повідомлення про ДТП від [PERSON] ; заяву на виплату страхового відшкодування від [PERSON] ; посвідчення водія [PERSON] ; паспорт, РНОКПП, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] ; відповіді про відмову у виплаті страхового відшкодування з доказами про направлення заявнику. На виконання вказаної ухвали ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» надіслало до суду відповідні документи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 11.08.2021 близько 20:20 у м. Києві на просп. Героїв Сталінграда, буд. 1А сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Scania R420», д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Nissan Note», д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] , під керуванням [PERSON] . Постановою Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/13234/21 від 22.09.2021 [PERSON] за вказаним ДТП визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля SCANIA R420 була застрахована ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № ЕР201152263). За договором страхування страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю - 260 000 грн, за шкоду, заподіяну майну, - 130 000 грн, розмір франшизи - 2 600 грн. 13 серпня 2021 року до ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» від [PERSON] надійшло повідомлення про ДТП. 29 грудня 2021 року [PERSON] звернулася до ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» із заявою на виплату страхового відшкодування. Наведені обставини підтверджені наданими суду доказами та не спростовувалися сторонами. Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Закон № 1961-IV спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Статтею 5 Закону № 1961-IV визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Порядок здійснення страхового відшкодування на території України визначено Розділом ІІІ Закону № 1961-IV. Відповідно до п. 22.1, ст. 28, 29 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно з п. 35.1-35.3 Закону № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. До заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). Документи, зазначені у підпунктах "а"-"ґ" цього пункту, надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії. Належно оформленою копією документа є копія, посвідчена органом, установою чи організацією, що його видала, або нотаріально посвідчена або посвідчена особою, якій подається заява про страхове відшкодування. Особа, якій подається заява про страхове відшкодування, зобов`язана надавати консультаційну допомогу заявнику під час складення заяви і на вимогу заявника зобов`язана ознайомити його з відповідними нормативно-правовими актами, порядком обчислення страхового відшкодування (регламентної виплати) та документами, на підставі яких оцінено розмір заподіяної шкоди. Відповідно до п. 12.1 Закону розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 910/17324/19, франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (частина вісімнадцята статті 9 Закону України "Про страхування"). Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту (пункт 12.1 статті 12 Закону). Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування (пункт 36.6 статті 36 Закону). З огляду на зміст цих приписів у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити суму страхового відшкодування за вирахуванням франшизи, якщо сторони її передбачили у відповідному договорі. Суму франшизи потерпілому має компенсувати страхувальник або інша особа, відповідальна за завдані збитки. Згідно з пп. 34.1-34.4 Закону страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти. При цьому, стаття 37 Закону містить вичерпний перелік обставин, які є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема ними є: 37.1.1. навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; 37.1.2. вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); 37.1.3. невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; 37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Обґрунтовуючи свою позицію, ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» послалося на п. 37.1.3 Закону як підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування. Разом з тим суд зауважує, що вказаною нормою передбачено невиконання не будь-яких обов`язків, а лише тих, які унеможливили встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач-1 не мав жодних перешкод для встановлення факту дорожньо-транспортної пригоди, причин та обставин її настання, відповідач [PERSON] своєчасно та у повному обсязі забезпечив страховика всіма наявними відомостями та документами. У цьому контексті суд відхиляє посилання відповідача-1 на неповідомлення банківських реквізитів [PERSON] , адже таке повідомлення згідно з приписами п. 35.2 Закону не є обов`язковим і здійснюється лише за їх наявності та у всякому разі не перешкоджає страховику визначити розмір заподіяної шкоди та сплатити страхове відшкодування. При цьому, відповідач-1 у відзиві послався на невиконання позивачем вимог в частині повідомлення про ДТП, а також неповідомлення про місцезнаходження пошкодженого транспортного засобу. Пунктом 33.1 Закону передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Отже, такий обов`язок покладено на водія транспортного засобу, причетного до ДТП, і такий обов`язок водієм [PERSON] було виконано. Інших водієм [PERSON] вказаний обов`язок було виконано шляхом надання 13.08.2021 аналогічного повідомлення до ПрАТ «НАСК «Оранта», у якій було застраховано її відповідальність. При цьому заява [PERSON] на страхове відшкодування, яка була подана та отримана відповідачем 29.12.2021, відповідає вимогам, які передбачені ст. 35 Закону. Суд звертає увагу, що на страховика покладений обов`язок надавати консультаційну допомогу заявнику під час складення заяви і на вимогу заявника ознайомити його з відповідними нормативно-правовими актами, порядком обчислення страхового відшкодування, разом з тим відповідач-1 не надав доказів з`ясування місцезнаходження транспортного засобу чи направлення свого представника (працівника або експерта) до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Відповідно до п. 36.2 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. В порушення вказаних вимог, попри наявність передбачених законом підстав, відповідач не здійснив виплату страхового відшкодування. Отже, позовні вимоги в частині стягнення суми страхового відшкодування є обґрунтованими. Відповідно до висновку експерта № 05/07 від 15 серпня 2024 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля «Nissan Note», д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] , на момент проведення дослідження складає 44735,94 грн. Вартість матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого ДТП, складає 33156,54 грн. Згідно з квитанцією № 136510 від 02 серпня 2024 року, позивачем сплачено вартість проведення експертизи у розмірі 3000 грн. Таким чином, з урахуванням положень ст. 28, 34, 36 Закону стягненню з відповідача підлягає сума страхового відшкодування без врахування франшизи та витрати на проведення експертизи у загальному розмірі 33556,54 грн (33156,54 грн - 2600 грн + 3000 грн). За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 526, ч. 2 ст. 625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Згідно п. 36.5 ст. 36 Закону за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» 66 677,73 грн (матеріальна шкода, пеня, інфляційні втрати, 3% річних та витрати на експертизу). Згідно з наведеним у позовній заяві розрахунком з урахуванням прострочення зобов`язання протягом періоду з 14.01.2022 по 31.12.2024 відповідач-1, на думку позивача, має сплатити: - 33 156,54 грн - сума страхового відшкодування; - 35370,30 грн - пеня; - 3000 грн витрати на проведення експертизи; - 2 891,38 грн - 3% річних; - 17238,08 грн - інфляційні втрати; - без урахування 2500 грн франшизи; а всього - 88856,23 грн. Вказаний розрахунок відповідачами не спростовувався. Разом з тим позивач просить стягнути з відповідача-1 у загальному розмірі 66677,73 грн. Засада диспозитивності цивільного судочинства передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Отже, виключно позивачеві належить право визначати зміст та розмір своїх вимог, а тому суд задовольняє в цій частині позов у межах заявлених вимог. Як вже було зазначено, обов`язок відшкодувати франшизу покладається на особу, відповідальну за завдані збитки, а тому наявні підстави для її стягнення з відповідача-2 [PERSON] . Згідно з полісом № ЕР201152263 передбачено розмір франшизи 2600 грн, втім позивачем заявлено вимогу до [PERSON] у розмірі 2500 грн. Враховуючи вже згадану засаду диспозитивності, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог в цій частині у розмірі 2500 грн. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: - наявність моральної шкоди; - протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; - наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; - вина особи, яка завдала моральної шкоди. Отже, висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди та стягнення її грошового еквівалента з особи має передувати оцінка та встановлення наявності зазначених складових. Позивач обґрунтувала заподіяння їй моральної шкоди душевними стражданнями, обумовленими неможливістю тривалий час нормально користуватися автомобілем, необхідністю тривалий час звертатися до різних інстанцій з метою компенсації заподіяних збитків. При цьому обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, яку просила стягнути з кожного з відповідачів (по 25 тис. грн) позивач зазначила, що з боку ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» вказаний розмір обґрунтований тривалою невиплатою страхового відшкодування, а з боку [PERSON] - його діями, який застрахував свою відповідальність у страховій компанії, яка неналежним чином виконує свої обов`язки. Разом з тим, як встановлено з матеріалів справи, страхувальником за полісом № ЕР201152263 є [PERSON] , тобто [PERSON] не мав стосунку до укладення договору страхування. Крім того, [PERSON] після ДТП вчинив всі передбачені законом дії, спрямовані на своєчасну фіксацію ДТП, невідкладно звернувся до страхової компанії з повідомленням про ДТП, надав пояснення та забезпечив страховика всіма наявними документами та відомостями, необхідними для оформлення страхового випадку та виплати страхового відшкодування. Отже, відсутній прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями [PERSON] та тривалою невиплатою страхового відшкодування, витратами часу, пов`язаними зі зверненнями з приводу виплати страхового відшкодування, про що зазначала позивач. Крім того, як вбачається з висновку експерта, автомобілю було заподіяно несуттєві пошкодження, які не перешкоджали користуватися ним, про неможливість його використання також не повідомляла позивач. За таких обставин відсутні підстави для стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з відповідача-1 суд зазначає, що п. 26.1 ст. 26 Закону встановлено, що шкода, пов`язана зі стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відшкодовується у розмірах, визначених ЦК України. Пунктом 26.2 зазначеної статті Закону визначено, що мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить у разі встановлення ІІІ групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. Згідно статті 26-1 Закону України № 1961-IV, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Таким чином, враховуючи, що в результаті ДТП не було заподіяно шкоди здоров`ю позивача, а виключно завдано механічні пошкодження транспортним засобам, а тому вимога до відповідача-1 про стягнення моральної шкоди є безпідставною, а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає. З огляду на викладене, позовну заяву слід задовольнити частково. Відповідно до ст. 262 ЦПК України постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, а тому, враховуючи, що під час розгляду справи не встановлено відповідних обставин, суд не вбачає підстав для її постановлення, про що у позовній заяві просила позивач. Враховуючи, що позивач не сплатила судовий збір при поданні позовної заяви і провадження у справі було відкрито на підставі положень абз. 2 ч. 6 ст. 185 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів в дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial