Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМУНІКАЦІЙНІ ІНЖЕНЕРНІ МЕРЕЖІ» про стягнення заробітної плати, зобов`язвння вчинити дії та стягнення моральної шкоди в якому просить: Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМУНІКАЦІЙНІ ІНЖЕНЕРНІ МЕРЕЖІ» на користь [PERSON] , заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з 01.11.2023 07.10.2024 в сумі 82 700,00 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті та повернути трудову книжку з записом про звільнення. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМУНІКАЦІЙНІ ІНЖЕНЕРНІ МЕРЕЖІ» моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМУНІКАЦІЙНІ ІНЖЕНЕРНІ МЕРЕЖІ» витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Посилається в позові на те, що з 01 лютого 2019 року він перебував у трудових відносинах із відповідачем, працюючи на посаді технічного директора з оплатою праці згідно зі штатним розписом. Вказує на те, що відповідач протягом усього періоду трудових відносин здійснював нарахування заробітної плати відповідно до штатного розпису та сплачував єдиний соціальний внесок, однак фактичну виплату заробітної плати припинив з жовтня 2023 року. Звертає увагу, що факт нарахування заробітної плати підтверджується довідками форми ОК-5 та ОК-7 за відповідні періоди, тоді як відсутність її виплати підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача за період з IV кварталу 2023 року по I квартал 2025 року. Крім того, останній платіж заробітної плати було здійснено відповідачем 19.10.2023 з призначенням платежу «заробітна плата за жовтень 2023 року», що свідчить про те, що починаючи з 01.11.2023 виплата заробітної плати позивачу фактично не здійснювалась, незважаючи на подальшу сплату відповідачем соціальних внесків до лютого 2025 року. У зв`язку зі стійкою та безпідставною невиплатою заробітної плати 20.09.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 07.10.2024 у зв`язку з систематичним порушенням роботодавцем законодавства про працю. Зазначена заява була подана безпосередньо відповідачу, а у зв`язку з відсутністю будь-якої реакції з боку роботодавця - повторно направлена та доставлена відповідачу. Крім того, 07.10.2024 позивачем було направлено заяву про уточнення адреси для надсилання трудової книжки, що підтверджується поштовим відправленням №59001234396209, однак жодних дій щодо оформлення звільнення та повернення трудової книжки відповідачем вчинено не було. Вказує, що відповідно до довідок форм ОК-5 та ОК-7 за період з листопада 2023 року по вересень 2024 року відповідачем було нараховано, але не виплачено позивачу заробітну плату на загальну суму 82 700,00 грн, без урахування податків та обов`язкових платежів, які підлягають утриманню під час фактичної виплати. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. 27.03.2025 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Бкіної О.М. Ухвалою Солом`янський районний суд м. Києва від 04.04.2025 в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками. Відповідачу був наданий строк для надання відзиву. Ухвалою Солом`янський районний суд м. Києва від 20.10.2025 здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялсь належним чином. 19.11.2025 від представника позивача - Демедчук Т.Ю. надійшло клопотання, в якому вона позов підтримала в повному обсязі, та просила здійснювати розгляд справи без участі позивача та його представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього та враховуючи подане клопотання представника позивача, суд вважає за можливе розглядати справу у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата працівникам виплачується у строки, передбачені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. За змістом ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Тобто, законодавство України прямо покладає на власника обов`язок повного розрахунку з працівником з виплатою йому всіх сум, що йому належать, в день звільнення. Судом встановлено, що позивач наказом № 10 від 01.02.2019 був прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМУНІКАЦІЙНІ ІНЖЕНЕРНІ МЕРЕЖІ» на посаду технічного директора, з оплатою праці згідно штатного розкладу. Як зазначає позивач, що щомісячно відповідач здійснював нарахування сум заробітної плати згідно сум вказаних у штатному розписі, здійснював оплату єдиного соціального внеску, проте самі кошти заробітної плати перестав виплачувати з жовтня 2023 року. На підтвердження здійснення нарахувань заробітної плати до матеріалів справи долучено довідки форми ОК-5 за період з 2006 по 2025 роки та форми ОК-7 за період з 2011 -2025 роки. Інформація щодо відсутності фактичної виплати заробітної плати за відповідний період підтверджується виписками з банківського рахунку позивача, отриманими в банківській установі поквартально за період з IV кварталу 2023 року по I квартал 2025 року, які наявні в матеріалах справи. 20 вересня 2024 року позивач письмово звернувся до відповідача із заявою про звільнення з посади технічного директора за власним бажанням з 07 жовтня 2024 року на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України у зв`язку з систематичним порушенням роботодавцем законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати, а саме з 01 листопада 2023 року. Зазначена заява була подана позивачем безпосередньо відповідачу 20.09.2024. У зв`язку з відсутністю будь-яких дій з боку відповідача щодо оформлення звільнення та проведення остаточного розрахунку, заява була повторно направлена позивачем та доставлена відповідачу з використанням програми PAPERLESS. Проте, станом на момент подання позовної заяви відповідач не вчинив жодних дій щодо виплати позивачу заборгованої заробітної плати та інших обов`язкових виплат, передбачених чинним законодавством, не оформив документи про звільнення, а також не повернув трудову книжку з відповідним записом про припинення трудових відносин. З матеріалів справи вбачається, що до звернення до суду позивач неодноразово звертався до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з метою досудового врегулювання спору щодо невиплати заробітної плати та невидачі трудової книжки, однак за результатами розгляду звернень Міжрегіональним управлінням у жовтні-листопаді 2024 року було встановлено неможливість проведення позапланових перевірок ТОВ «КІМ» у зв`язку з відсутністю підприємства за вказаними адресами, відсутністю керівника або уповноважених осіб, недійсністю контактних телефонів, а також неможливістю встановлення фактичного місця здійснення діяльності товариства, у зв`язку з чим складено акт про неможливість проведення заходу державного контролю та роз`яснено Позивачу право на звернення до суду для остаточного захисту порушених трудових прав. Даних обставин відповідач, не подавши відзив, не спростовував. Щодо суми заборгованості суд виходить з наступного. Як вбачається з довідок форми ОК-5 та ОК-7 нарахування заробітної плати позивачу за період з листопада 2023 року по вересень 2024 року становить: листопад 2023 року - 6 700 грн; грудень 2023 року - 6 700 грн; січень 2024 року - 7 100 грн; лютий 2024 року - 7 100 грн; березень 2024 року - 7 100 грн; квітень 2024 року - 8 000 грн; травень 2024 року - 8 000 грн; червень 2024 року - 8 000 грн; липень 2024 року - 8 000 грн; серпень 2024 року - 8 000 грн; вересень 2024 року - 8 000 грн, що в загальному розмірі становить - 82 700 грн. Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, з довідок про нарахування заробітної плати [PERSON] за період з листопада 2023 року по вересень 2024 року нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 82 700,00 грн. Судом встановлено, що у період, за який позивач просить стягнути заробітну плату, позивач виконував свої трудові обов`язки, проте заробітну плату не отримував. Невиплату позивачу заробітної плати за період з листопада 2023 року по вересень 2024 року відповідач, не подавши відзив, не спростовував. Також доказів того, що відповідачем виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі за спірний період, станом на час розгляду справи у суді , не надано. З урахуванням цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача заборгованої заробітної плати виходячи з проведеного позивачем розрахунку за період з листопада 2023 року по вересень 2024 року, тобто у розмірі 82 700,00 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом даної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 03 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У свою чергу, виходячи з розміру заборгованої заробітної плати та тривалості порушення трудових прав на оплату праці, з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 2 000, 00 грн. Як вбачається з матеріалів справи та поданого позову, при звільненні позивачу у передбаченому законом порядку не було видано трудову книжку з відповідним записом про його звільнення, що визначено вимогами ч.1 ст.47 КЗпП України. Позивач 07.10.2024 направив листа відповідачу про згоду та направлення йому засобами поштового зв`язку належним чином оформленої трудової книжки. Разом з тим, як свідчать доводи позивача у позові, відповідач його вимогу та трудову книжку на час звернення до суду, як і на час розгляду справи в суді не повернув. За вказаних вище обставин, суд вважає обгрунтованими вимоги позивача про зобов`язання відповідача повернути [PERSON] трудову книжку з відповідним записом про його звільнення. Нормами ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. У позовній заяві представник позивача просить суд стягнути із відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано суду копію договору № 19/03-25/1 про надання правової допомоги від 19.03.2025; рахунок на оплату №19/03-25/1 від 19.03.2025, копії платіжних документів, тощо. Вартість наданих послуг становить 5 000,00 грн. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення витрат на правову допомогу та обґрунтованості таких витрат суд враховує наступне. У п.п. 113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07 листопада 2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями. Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі 755/9215/15-ц ВП ВС роз`яснила, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» 536/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. За вказаних вище обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн, що на думку суду є обґрунтованим, та відповідає принципу розумності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по справі по сплаті судового збору в розмірі 2422, 40 грн.

Outcome: partial