Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, обґрунтував його тим, що в жовтні 2025 року він отримав повідомлення, що приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 79481521 на підставі виконавчого листа № 526/442/25, а пізніше повідомлення про арешт всіх рахунків та подальше списання повної суми боргу у розмірі 50944,66 грн. Вказує, що списання коштів відбулося до закінчення добровільного погашення. Зазначає, що є військовослужбовцем, а списання коштів поставило його сім`ю без засобів існування. З урахуванням викладеного вважає, що грошові кошти у вищевказаному розмірі було списано незаконно, тому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» на його користь незаконно списані грошові кошти у розмірі 50944,60 грн. Ухвалою суду від 27.11.2025 року провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представником відповідача заявлено клопотання про закриття провадження у справі, яке мотивоване тим, що в провадженні суду вже перебувала скарга позивача на дії приватного виконавця, за наслідками розгляду якої відмовлено у її задоволенні. Просить закрити провадження. Вирішуючи дане клопотання суд вважає, що воно не підлягає задоволенню, оскільки було розглянуто скаргу на дії приватного виконавця, а в даній справі позивач просить відшкодувати шкоду з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика», тобто підстави та спосіб захисту є різними. Інших заяв та клопотань по справі не надійшло. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Судом встановлено, що рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 29.08.2025 (справа № 526/442/25) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до [PERSON] задоволено та стягнуто з нього суму заборгованості за кредитним договором № 496128-КС-001 в розмірі 43436,38 грн., що складається з наступного: тіло кредиту у розмірі 10000 грн., прострочені проценти у розмірі 31936,38 грн., прострочена комісія 1500 грн., а також судові витрати. За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень вказане рішення набрало законної сили 30.09.2025. Постановою призваного виконавця виконавчого округу Полтавська область Лавріненко Я.В. від 31.10.2025 відкрито виконавче провадження № 79481521 з примусового виконання виконавчого листа № 526/442/25, виданого Гадяцьким районним судом Полтавської області, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» суму заборгованості у розмірі 43436,38 грн., судовий збір у розмірі 2422,40 грн., а також основну винагороду приватного виконавця у розмірі 4585,88 грн. Постановою призваного виконавця виконавчого округу Полтавська область Лавріненко Я.В. від 04.11.2025 накладено арешт на всі рахунку боржника [PERSON] у межах суми стягнення, що становить 50944,66 грн. Постановою призваного виконавця виконавчого округу Полтавська область Лавріненко Я.В. від 10.11.2025 закінчено виконавче провадження у зв`язку з тим, що заборгованість за виконавчим документом, основною винагородою приватного виконавця та витрат виконавчого провадження сплачено у повному обсязі. Припинено чинність арешту майна/коштів боржника. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. За змістом статті 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, провадження № 14-32цс19, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21). Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, провадження № 12-182гс18). Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21). Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто немає правової підстави для передання коштів у момент такого передання, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц, провадження № 61-15428св19. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак, при розгляді даної справи було встановлено, що сума заборгованості з позивача була стягнута в межах виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа, виданого після розгляду цивільної справи (судове рішення позивачем на оскаржувалося та набрало законної сили), тому безпідставність списання грошових коштів на користь стягувача є недоведеною, а тому законні і доведені підстави для стягнення незаконно списаних коштів відсутні.

Outcome: dismissed