Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд розірвати шлюб, укладений між сторонами. Свої вимоги мотивує тим, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки. Вже понад 2,5 роки сторони проживають окремо, сімейні відносини повністю припинені. Примирення і подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Ухвалою судді\~від 27.10.2025\~справу призначено\~до розгляду\~за правилами\~спрощеного позовного\~провадження з\~викликом сторін, визначено сторонам\~строки для подачі відзиву, відповіді на відзив та заперечення (а.с. 43). В зв`язку із неявкою відповідача проведення судового засідання було відкладено на 18.12.2025 (а.с. 49), про що повідомлено учасникам справи належним чином. Водночас, направлена судом відповідачу кореспонденція повернулася до суду з позначкою «адресат відсутній» (а.с. 46, 53). У постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність (вибуття) адресата, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Окрім того, у справі № 911/3142/19 Верховний Суд у постанові від 18.03. 2021 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду. Обов`язок «повідомити» полягає у тому, щоб інформувати учасника про засідання, а не забезпечити його участь в цьому засіданні (подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17. Позивач в судове засідання не з`явився, однак звернувся до суду з заявою, в якій просить розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує щодо заочного розгляду справи, при цьому просить суд не стягувати з відповідача судовий збір, сплачений ним при зверненні до суду (а.с. 48). Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки не повідомила. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Також до суду не надходили від відповідача заяви чи клопотання щодо розгляду справи. З огляду на вказане суд, з урахуванням положень ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, судом протокольно ухвалено провести заочний розщгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксація судового процесу на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 16.11.2022, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.9) та мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.10). В позові зазначено та не заперечується відповідачем, що спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки. Вже понад 2,5 роки сторони проживають окремо сімейні відносини повністю припинені, та подальше спільне проживання разом неможливе. Крім того позивач зазначає, що збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, ці обставини також не заперечуються відповідачем. Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За приписами ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. У відповідності до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, наявність того факту, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, є підставою для повного задоволення позовних вимог.

Outcome: approved