Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

У квітні 2025 року представник позивача Бурець К.В. звернулася до Новокодацького районного суду міста із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилалась на те, що між позивачем та відповідачем було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР-2338752, щодо транспортного засобу «Opel», д.н.з. [NUMBER] . Далі зазначає, що 21.03.2022 року відповідач [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Opel», д.н.з. [NUMBER] , допустив зіткнення із транспортним засобом «Hyundai», д.н.з. [NUMBER] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2022 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2022 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. АТ «СГ «ТАС» звернулося до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку та надано всі необхідні документи. На підставі вказаної заяви та наданих документів було складено страхові акти та здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 65 394,98 грн. Зазначає, що відповідно до умов Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач має право регресної вимоги до відповідача, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки у порядку регресу та судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 3 028 грн. Ухвалою судді від 05.05.2025 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 05.08.2025 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача у прохальній частині позову просила розгляд справи проводити за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується конвертами, які повернулися на адресу суду із зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання», про причини своєї неявки суду не повідомив, правом на подачу відзиву не скористався, будь-яких заяв від нього до суду не надходило. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних матеріалів. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та зібрані у справі докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Opel», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР-2338752 від 21.10.2021 року, за умовами якого цивільно-правову відповідальність належного страхувальнику транспортного засобу «Opel», д.н.з. [NUMBER] , було застраховано з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю у розмірі 260 000 грн., а за шкоду, заподіяну майну 130 000 грн., строк дії договору з 23.10.2021 року по 22.10.2022 року. 21.03.2022 року відповідач [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Opel», д.н.з. [NUMBER] , допустив зіткнення із транспортним засобом «Hyundai», д.н.з. [NUMBER] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2022 року провадження у справі № 205/1855/22 про притягнення [PERSON] до адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, було закрито на підставі ч. 2 ст. 38 КУпАП. Вказана постанова набрала законної сили 02.08.2022 року. Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2022 року провадження у справі № 205/1854/22 про притягнення [PERSON] до адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП було закрито у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова набрала законної сили 02.08.2022 року. Власником транспортного засобу «Hyundai», д.н.з. [NUMBER] , є [PERSON] . У зв`язку з настанням вищевказаної події АТ «СГ «ТАС» з метою отримання страхового відшкодування, звернулося до ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» із заявою про виплату страхового відшкодування від 30.03.2022 року. ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», відповідно до умов договору страхування, розрахунку суми страхового відшкодування та страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування сплатило АТ «СГ «ТАС» страхове відшкодування у розмірі 65 394,98 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 21.04.2022 року. Представник позивача зазначає, що відповідно до умов Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач має право регресної вимоги до відповідача у розмірі 65 394,98 грн. В добровільному порядку вказані витрати відповідачем компенсовані позивачу не були. Надаючи правову оцінку обставинам, що склались між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Таким актом, у даному випадку, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон), який містить спеціальні норми щодо регулювання вказаних правовідносин. На підставі п. 1.6 ст. 1 Закону власники транспортних засобів юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Згідно із ч. 1 ст. 979 ЦК України встановлено, що договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України «Про страхування», інших законодавчих актів. Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України. Об`єктом страхування можуть бути: життя, здоров`я, працездатність та/або пенсійне забезпечення; майно на праві володіння,користування і розпорядження та/або можливі збитки чи витрати; відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну. Згідно із ст. 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі з дотриманням вимог до письмової форми правочину, встановлених цим Кодексом. Факт укладення договору страхування може посвідчуватися страховим полісом (сертифікатом). Частиною 1 ст. 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки. Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції Закону, що діяв на момент укладання договору страхування, далі Закон № 1961-IV) встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як було встановлено судом, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Opel», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР-2338752 від 21.10.2021 року, за умовами якого цивільно-правову відповідальність належного страхувальнику транспортного засобу «Opel», д.н.з. [NUMBER] , було застраховано з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю у розмірі 260 000 грн., а за шкоду, заподіяну майну 130 000 грн., строк дії договору з 23.10.2021 року по 22.10.2022 року. Згідно із ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страхова компанія при настанні страхового випадку сплачує страхувальнику страхове відшкодування. Судом встановлено, що ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», відповідно до умов договору страхування, розрахунку суми страхового відшкодування та страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування сплатило АТ «СГ «ТАС» страхове відшкодування у розмірі 65 394,98 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 21.04.2022 року. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на п. 1 ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції на момент ДТП) відповідно до якої страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Матеріалами справи підтверджено, що постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2022 року провадження у справі № 205/1854/22 про притягнення [PERSON] до адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП було закрито у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова набрала законної сили 02.08.2022 року. При цьому, у постанові зазначено «Крім того, з наявного в матеріалах справи відеозапису неможливо встановити факт відмови [PERSON] від проходження в установленому законом порядку медичного огляду для встановлення стану алкогольного сп`яніння оскільки на відеозаписі не видно с ким саме спілкується співробітник поліції та кому ставить питання щодо проходження огляду на стан сп`яніння, На думку судді, зазначений відеозапис свідчить про відсутність не тільки складу, а й самої події адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП». Враховуючи докази, які були безпосередньо досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що твердження сторони позивача про те, що постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2022 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП спростовуються матеріалами справи. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Таким чином, представником позивача не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження наявності права регресної вимоги до відповідача. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3 028 грн. покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed