Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] , за якою просить: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді (ЗАГС, РАГС) 17 березня 1983 року (актовий запис №160). В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що позивач, [PERSON] та відповідач [PERSON] , зареєстрували шлюб 17 березня 1983 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді (ЗАГС, РАГС), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 17 березня 1983 року. Позивач зазначає, що з відповідачем мають різні погляди на життя та ведення спільного господарства і побуту. Спільне господарство не підтримують. У даному шлюбі є син [PERSON] [INFO] , а за таких обставин вважає що шлюб необхідно розірвати. За ухвалою від 26.09.2025 року вищезазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження. 17.12.2025 року до суду надійшла заява від представника позивача із уточненням установчих даних відповідача у якій зазначено, що ними було допущено описку, у резолютивній частині рішення вірно зазначено [PERSON] , проте у вступній частині помилково зазначено як [PERSON] , що просили врахувати при постановленні рішення у справі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена. 26 листопада 2025 року на адресу суду надійшла заява від позивача [PERSON] , про проведення розгляду справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить розірвати шлюб. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Судове засідання у справі було призначене на 18 грудня 2025 року на 16 год. 20 хв., однак через неявку в судове засідання всіх учасників справи судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 17 березня 1983 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був укладений шлюб, який зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис за № 160 від 17.03.1983 року та видане свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] . Як стверджує позивач, примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе. Крім того, у сторін відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутнє взаєморозуміння. Між сторонами втрачено почуття любові та поваги один до одного. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. У відповідності зі ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Згідно із ст. 141 ЦПК України витрати із сплати судового збору слід покласти на відповідача. На підставі викладеного, ст.ст. 56, 110, 112 Сімейного кодексу України та,

Outcome: approved