Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

В травні 2024 року Ізяславська міська рада Шепетівського району Хмельницької області звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності без належних правових підстав. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачі є власниками об`єкту нерухомого майна, деревообробного цеху, загальною площею 640,9 кв.м., розташованого у [ADDRESS] , та фактично користуються земельною ділянкою, необхідною для розміщення та обслуговування цього об`єкту. При цьому відповідачі у спірний період не оформили речового права користування земельною ділянкою комунальної власності, внаслідок чого за рахунок територіальної громади зберегли у себе грошові кошти, які мали бути сплачені як плата за користування землею. Позивач посилається на матеріали комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, акту визначення розміру збитків № 3 від 12.03.2024 та розрахунки фінансового управління Ізяславської міської ради, виконані за період з 01.03.2021 по 29.02.2024, згідно з якими загальна сума безпідставно збережених коштів становить 138 824,54 грн. Розрахунок здійснено із застосуванням нормативної грошової оцінки земель та ставок орендної плати, встановлених рішеннями Ізяславської міської ради. Позов пред`явлено до двох відповідачів із вимогою стягнути з кожного по 69412,27 грн (по 1/2 від загальної суми 138824,54 грн). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у відзивах проти позову заперечили, посилаючись, зокрема, на те, що спірна земельна ділянка не сформована як об`єкт цивільних прав, їй не присвоєно кадастровий номер, межі та конфігурація не встановлені у визначеному законом порядку, а тому неможливо достовірно визначити площу ділянки та розмір плати. На підтвердження вказаних доводів відповідачі послалися на лист ЦНАП від 16.04.2024 № 02-05/176 та лист ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 16.04.2024 № 962/291-24. Позивач у відповіді на відзиви зазначив, що заявлена вимога є кондикційною (стягнення безпідставно збережених коштів), а не стягненням орендної плати за договором; відсутність договору та кадастрового номера не усуває факту користування землею власниками будівлі і не звільняє їх від обов`язку повернути те, що вони зберегли за рахунок власника землі; площі користування підтверджуються, зокрема, тим, що самі відповідачі визначали відповідну площу при зверненні до міської ради за дозволом на розробку проєкту землеустрою. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у запереченні вказали, що вони у 2015 році зверталися до Ізяславської міської ради із спільною заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою з метою отримання у власність земельної ділянки, вказавши лише орієнтовну її площу. Точної площі і конфігурацій земельної ділянки ніким не встановлено, а отже розрахунки позивача ґрунтуються лише на припущеннях. Ухвалою від 14.05.2024 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 11.06.2024 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 21.08.2024 було задоволено клопотання сторони відповідачів та призначено судову земельно-технічну експертизу, а провадження у справі було зупинено. Ухвалою від 07.11.2025 провадження у справі було поновлено. Представник позивача Ящук Т. І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідачів - адвокат Дацишина М. В. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві та заперечень на відповідь на відзив. Крім того, вказала, що відповідачі не користуються вказаною земельною ділянкою, площа земельної ділянки є орієнтовною, можливості виготовити земельну технічну документацію на неї наданий час немає, проте вони сплачують за неї щорічно земельний податок, а тому просить відмовити у позові. Оцінивши докази за правилами статей 76-81, 89 ЦПК України, перевіривши доводи сторін та застосувавши норми матеріального права, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. Відповідачам на праві спільної сумісної власності належить нежитлове приміщення, деревообробний цех, загальною площею 640,9 кв.м., що розташований у [ADDRESS] , право спільної сумісної власності на нерухоме майно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.12.2014, номер відомостей про речове право: 8272604. Відповідачі набули право власності на вищезазначене нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу майна від 29.01.2013, укладеного із ВАТ Ізяславський завод «Харчомаш» на прилюдних торгах, який визнано дійсним рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 10.01.2014 по справі № 675/2169/13-ц та ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24.04.2014 по справі № 675/656/14-ц. Зазначені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи правовстановлюючими документами та витягом з Державного реєстру речових прав. Нерухоме майно розміщене на земельній ділянці комунальної власності в межах населеного пункту. Однак, відповідачами не надано суду доказів наявності у них зареєстрованого речового права на земельну ділянку під відповідним об`єктом нерухомості або укладеного з позивачем договору оренди земельної ділянки. Так само не подано доказів сплати позивачу орендної плати за користування спірною земельною ділянкою. За статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, право власності на землю гарантується і набувається та реалізується відповідно до закону. Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка, а плата за землю справляється відповідно до закону. Пунктом «в» частини першої статті 96 ЗК України встановлено обов`язок землекористувачів своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Згідно з частинами першою, другою статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статті 126 ЗК України такі права оформлюються відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Стаття 120 ЗК України закріплює загальні наслідки переходу права власності на будівлю/споруду щодо користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена, а стаття 79-1 ЗК України визначає поняття сформованої земельної ділянки та загальні елементи її індивідуалізації. Водночас відсутність оформленого права на землю не є підставою для безоплатного користування земельною ділянкою особою, яка фактично використовує її для обслуговування належної їй нерухомості. Правовий режим плати за землю визначається Податковим кодексом України. За підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно та справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає орендну плату за земельні ділянки державної і комунальної власності як обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Пункт 289.1 статті 289 ПК України передбачає використання нормативної грошової оцінки для визначення розміру плати за землю, а Закон України «Про оцінку земель» (зокрема стаття 13) визначає випадки проведення нормативної грошової оцінки, у тому числі для визначення розміру орендної плати. Матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується, що договір оренди між позивачем і відповідачами щодо спірної земельної ділянки не укладався та право оренди за відповідачами не реєструвалося. Отже, правова природа заявлених вимог підлягає оцінці з урахуванням глави 83 ЦК України. Відповідно до статей 11, 15, 16 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з актів органів місцевого самоврядування та з інших юридичних фактів, особа має право на судовий захист свого права та інтересу, а способи захисту визначаються законом. За частинами першою, другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно; обов`язок повернути майно існує також тоді, коли підстава, на якій майно було набуте, згодом відпала. Для кондикційних зобов`язань доведення вини не має вирішального значення, визначальним є факт безпідставного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Саме такий підхід сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, де зазначено, що відносини фактичного користування земельною ділянкою без належної правової підстави та недоотримання її власником доходів мають кондикційний характер, а застосуванню підлягають статті 1212-1214 ЦК України, при цьому у кондикції важливим є факт неправомірного збереження майна, а не вина. У спорах про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою до моменту оформлення особою права користування такою земельною ділянкою власник має право на отримання безпідставно збережених грошових коштів у порядку статті 1212 ЦК України. Тобто в такому разі суд керується тим, що фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе грошові кошти, які мав заплатити за користування нею, отже, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 вересня 2018 року у справі №925/230/17. Верховний Суд послідовно застосовує зазначений висновок у спорах про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі плати за фактичне користування землею комунальної власності власниками нерухомості без укладення договорів оренди та без державної реєстрації права. Так, у постанові від 27.07.2022 у справі № 644/3932/18-ц Верховний Суд підтвердив можливість стягнення на користь органу місцевого самоврядування безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без належних правових підстав. Аналогічний підхід відображений у постанові ВС від 09.04.2025 у справі №641/4273/19, у якій касаційний суд підтримав висновки про те, що суми, заявлені до стягнення, є несплаченою та безпідставно збереженою платою за використання земельної ділянки комунальної власності без укладення договору оренди та підлягають стягненню на користь органу місцевого самоврядування. У цій справі також підкреслено значення акту обстеження та доказів, що дають змогу встановити межі, площу та конфігурацію земельної ділянки, а також належність розрахунку до предмета доказування. У постанові від 05.02.2025 у справі № 645/1040/19 Верховний Суд підтвердив загальний підхід про кондикційну природу таких вимог та прямо відтворив мотиви рішень судів попередніх інстанцій про те, що до моменту оформлення права оренди відносини фактичного користування землею та недоотримання власником доходів є кондиційними, а фактичний користувач зобов`язаний повернути кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. При цьому касаційний перегляд у цій справі був пов`язаний із перевіркою достатності доказів щодо площі користування та розрахунку, що підкреслює значення належного доказування саме цих елементів. Тобто практика Верховного Суду вимагає від позивача довести: факт користування; період; площу/обсяг користування; обґрунтований розрахунок суми як грошового еквівалента плати за землю. У постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 646/4738/19 Верховний Суд надав правовий висновок щодо застосування положень земельного законодавства щодо сформованості земельної ділянки при стягненні безпідставно збережених коштів за статтею 1212 ЦК України та порядку визначення розміру безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою, зазначивши, що необхідність встановлення сформованості земельної ділянки, як об`єкта оренди, визначення її меж, кадастрового номера, внесення інформації до Державного земельного кадастру залежить від конкретних обставин справи. Позивач заявляє вимогу про стягнення безпідставно збережених коштів за період з 01.03.2021 по 29.02.2024 у загальній сумі 138824,54 грн, за користування земельною ділянкою по [ADDRESS] площею 0,1980 га, про що вказано в акті визначення розміру збитків № 3 від 12.03.2024 затвердженого рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської ради від 14.03.2024 № 60. Позов пред`явлено до двох відповідачів із вимогою стягнення з кожного по 69412,27 грн, що у сукупності становить 138824,54 грн. Щодо факту користування земельною ділянкою та доведеності її площі суд виходить із такого. Так, з наявних у справі документів убачається, що 15.04.2015 відповідачі звернулися до Ізяславської міської ради із спільною заявою про надання дозволу на виготовлення проєкту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки із земель Ізяславської міської ради для обслуговування будівель деревообробного цеху, в [ADDRESS] , площею 0,198 га, до якої було долучено графічне зображення вказаної земельної ділянки. У цій заяві відповідачі самостійно зазначили площу запитуваної земельної ділянки, а отже таку її площу відповідачі вважали достатньою та необхідною для використання та обслуговування об`єкту нерухомості, а як наслідок, вона фактично відображає межі їхнього користування земельною ділянкою. За результатами розгляду даної заяви Ізяславською міською радою прийнято рішення 74-ї сесії Ізяславської міської ради 6 скликання № 17/V-2 від 10.07.2015, яким надано відповідачам дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди із чітко визначеною площею, вказаною відповідачами в заяві - 0,1980 га. Ці документи суд оцінює як належні та допустимі докази у розумінні статей 76-78 ЦПК України, оскільки вони підтверджують фактичний зміст правовідносин: відповідачі як власники нежитлової будівлі визнавали потребу в оформленні оренди та конкретизували площу земельної ділянки, необхідною для обслуговування їх нерухомості. Водночас відповідачі не надали доказів, що після отримання зазначеного дозволу вони завершили процедури землевідведення, сформували земельну ділянку в іншій, ніж вказано у заяві, площі. Доводи відповідачів про те, що земельна ділянка не сформована та не має кадастрового номеру (із посиланням на лист ЦНАП від 16.04.2024 № 02-05/176 та лист ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 16.04.2024 № 962/291-24), суд оцінює у контексті характеру заявленої вимоги. Відсутність кадастрового номера є істотним для укладення договору оренди та державної реєстрації права оренди, однак у даному спорі позивач заявляє кондикційну вимогу, де вирішальними є факт користування, обсяг користування та обґрунтованість розрахунку. В даному випадку саме відповідачі не здійснили всіх необхідних дій та процедур для того, щоб така ділянка була сформована, мала відповідний кадастровий номер та виступала окремим об`єктом цивільних прав. На підтвердження обставин фактичного користування землею у певному обсязі суд також бере до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи - висновок експерта від 27.10.2025 № 993/24-26, виконаний на виконання ухвали суду від 21.08.2024. Експертні дані, з одного боку, підтверджують технічну можливість визначення контурів забудови та орієнтовної площі під об`єктом, а з іншого - не спростовує площу, яку відповідачі самостійно визначали у спільній заяві від 15.04.2015. Відтак заперечення відповідачів про неможливість встановлення площі і конфігурації земельної ділянки суд визнає необґрунтованими. Також слід зауважити, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку. Отже, саме власник нерухомого майна зобов`язаний ініціювати процес оформлення прав на земельну ділянку, невід`ємною складовою якого є розроблення землевпорядної документації та формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Натомість, відповідачі як співвласники нерухомого майна, отримавши у встановленому законом порядку дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вказаною у їхньому зверненні площі, межами і конфігурацією для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості для передачі земельної ділянки у користування на умовах оренди, і не вчинивши жодних дій щодо замовлення розробки такої землевпорядної документації, державної реєстрації земельної ділянки, укладення договору оренди землі, діють недобросовісно, свідомо ухиляючись від виконання визначеного нормами законодавства зобов`язання щодо сплати за землю у встановленому розмірі. Разом з тим, судом береться до уваги акт обстеження земельної ділянки від 19.01.2024, що здійснювався за у присутності [PERSON] , та який фіксує стан та використання території під об`єктами нерухомості. Крім того, відповідачі, піддаючи сумніву площу та конфігурацію, не подали власного розрахунку і не надали жодних належних документів землеустрою, технічної документації чи інших доказів, які би переконливо підтверджували інший обсяг фактичного користування. Натомість їх заперечення суперечать їхнім же попереднім діям з ініціювання оформлення оренди та конкретизації площі. Щодо правової оцінки обов`язку власника будівель оформити право на землю суд враховує і практику Верховного Суду, за якою новий власник нерухомості не звільняється від необхідності оформити право користування земельною ділянкою, а права на землю виникають лише з моменту державної реєстрації. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові КЦС ВС від 13.10.2021 у справі № 175/833/19. Окремо суд враховує фундаментальний принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі (superficies solo cedit), на який звернула увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18: розміщення будівлі на землі іншого власника об`єктивно обмежує права власника земельної ділянки і свідчить про необхідність упорядкування правовідносин користування землею. Позивач обґрунтував суму вимог за період з 01.03.2021 по 29.02.2024 у розмірі 138824,54 грн, посилаючись на нормативну грошову оцінку земель, коефіцієнти індексації та рішення Ізяславської міської ради щодо ставок орендної плати. За змістом поданих розрахунків сума визначена як грошовий еквівалент плати, яку мав би отримати місцевий бюджет за користування землею, і яка не була сплачена відповідачами у спірний період. Судом враховано, що позивачем при розрахунку суми, що має бути стягнута, взято нормативну грошову оцінку земельних ділянок за вказаний період користування землею відповідачами, застосовано коефіцієнти індексації та ставка орендної плати за землі промисловості, яка використана при визначенні суми боргу. Отже, суд вважає, що позивач довів належними доказами факт користування, період, базу розрахунку та суму безпідставно збережених коштів у розмірі 138824,54 грн, а заперечення відповідачів не підтверджені доказами. Щодо розподілу суми між двома відповідачами суд виходить з характеру правовідносин та змісту позовних вимог. Позивач просить стягнути з кожного відповідача по 69412,27 грн, що у сукупності становить 138824,54 грн. Суд бере до уваги, що спірна сума є наслідком фактичного користування земельною ділянкою для обслуговування об`єкту нерухомості, власниками якого на праві спільної сумісної власності є обидва відповідачі. За таких обставин, з урахуванням заявленого позивачем способу захисту, суд погоджується із заявленим розподілом стягнення порівну між двома відповідачами. Відтак суд доходить висновку, що у цій справі наявні всі елементи кондикційного зобов`язання: відповідачі як фактичні користувачі земельної ділянки комунальної власності без достатньої правової підстави зберегли за рахунок власника землі грошові кошти, які мали бути сплачені як плата за користування землею, позивач довів період користування, обсяг користування та обґрунтований розрахунок суми. Відтак кошти підлягають стягненню на підставі статті 1212 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Щодо судових витрат суд зазначає таке. Згідно зі статтями 133, 141 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи; судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - підлягає стягненню з відповідача (відповідачів) на користь позивача. Оскільки позов у даній справі підлягає задоволенню, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Враховуючи, що стягнення основної суми заявлено та підлягає стягненню з кожного відповідача у рівній частці, судові витрати зі сплати судового збору також підлягають покладенню на кожного відповідача у рівних частинах. Тому з кожного з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у сумі 1514,00 грн.

Outcome: approved