Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якому просить суд визнати його таким що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позивних вимог вказано, що позивачка на підставі ухвали Хортицького районного суду м. Запоріжжя, від 21 лютого 2002 року, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, є власником 59/100 частин у квартирі [ADDRESS] . Інша частина квартири, а саме 41/100 частина, перебувала у власності її колишнього чоловіка - [PERSON] . [INFO] , [PERSON] помер. Станом на день подання позову, строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] не сплинув, відомості про те чи будуть приймати спадщину наразі невідомі, а тому фактично співвласники на 41/100 часток у праві власності відсутні. На теперішній час в квартирі зареєстровані, позивачка її син, [PERSON] , та відповідач за позовом - [PERSON] , [INFO] . Зареєстрований в квартирі відповідач не є співвласником нерухомого майна. Фактично відповідач в квартирі не проживає з початку 2014 року, так як він є громадянином російської федерації, перед початком АТО виїхав на постійне місце проживання до країни агресора. Відповідач квартплату та комунальні послуги не сплачує, станом квартири не цікавиться, будь яких ремонтних робіт по квартирі не виконував та не виконує. На теперішній час, окрім реєстрації відповідача за вказаною адресою, будь якого відношення до квартири він не має, його речей в квартирі не має. Факт реєстрації відповідача у квартирі тягне за собою надмірні витрати з боку позивачки на утримання будинку, водопостачання, газу та інше. Окрім цього позивачка є інвалідом II групи, та не має можливості сплачувати усі комунальні послуги за відповідача, це ставить її у тяжке матеріальне становище, позбавляє права розпоряджатися частиною своїх коштів на власний розсуд. Усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. При цьому, зняття з реєстрації місця проживання відповідача у примусовому порядку залежить від вирішення питання про наявність/відсутність у нього права користування майном Посилаючись на норми ст. 317,319,321,391 ЦК України, ст. 71 ,72 ЖК України, просить суд визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.09.2025 року, позовна заява залишена без руху для усунення недоліків. 26.09.2025 року до суду від позивачки надійшла позовна заява в новій редакції. 26.09.2025 року ухвалою суду відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням(викликом) сторін. У судове засідання відповідач [PERSON] не заявився, відзив на позов не надав, повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки листом рекомендованою кореспонденцією на зареєстровану адресу відповідача, та шляхом розміщення оголошення про час і місце розгляду справи на офіційному веб-порталі суду, будь яких заяв не надав. Представник позивачки не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача з ухваленням заочного рішення. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів, та за відсутності відповідача. У суду є підстави для ухвалення заочного рішення, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги з мотивів викладених у позові і просив їх задовольнити. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачка [PERSON] є її сусідкою і проживає на восьмому поверсі у квартирі [ADDRESS] . Позивачка у квартирі раніше проживала разом зі своїм чоловіком, сином і також проживав хлопець [PERSON] який являвся другом сина. Чоловік позивачки помер, а син служить в лавах ЗСУ. [PERSON] у квартирі проживав біля 10 років тому і поїхав додому до РФ. Додому він поїхав у 2014 році і з тих пір свідок його не бачила. До свого від`їзду [PERSON] проживав у квартирі два роки. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він у будинку [ADDRESS] проживає 42 роки. У квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] . З нею у квартирі проживає син який наразі служить в ЗСУ. Також раніше проживав її чоловік, який помер і друг сина [PERSON] . У 2014 році, після окупації Криму, [PERSON] , який сам приїхав із Росії, виїхав з України і свідок більше його не бачив. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення свідків, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.02.2002 року затверджено мирову угоду, відповідно до якої визнано за [PERSON] право власності на 59/100 частин у квартирі [ADDRESS] , та за [PERSON] 41/100 частин у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.01.2005 року, [PERSON] являється власницею 41/100 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме реєстрацію майно про права власності від 10.01.2014 року, [PERSON] являється власником 41/100 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до Довідки №06.4-27/18617 від 21.08.2025 року Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 02.03.1985 року, [PERSON] з 10.12.1994 року, [PERSON] з 05.12.2013 року. Відповідно до акту № 39 від 24.08.2025 року ЖБК №285 «Монтажник-2» обстеження квартири [ADDRESS] по факту не проживаючих громадян, Комісію встановлено, що станом на 24.08.2025 року у квартирі зареєстровані 3 особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно факту проживання в квартирі мешкає 1 особа - [PERSON] . Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Відповідно до положень Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року по справі № 910/3009/18: - Ефективний спосіб захисту прав повинен: 1) забезпечити поновлення порушеного права 2) в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування 3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим) 4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії 5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Одне право має захищатися одним позовом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним. Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ухвалі від 07.12.2022 року у справі № 595/524/18 КЦС ВС зазначив, що за загальним правилом, за наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин 25 ст. 13 ЦК України. За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. З огляду на те, що за твердженням позивачки, які не спростовані відповідачем, відповідач відсутній за місцем реєстрації понад встановлений законом строк, не проживає в спірній квартирі, що підтверджено поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , актом ЖБК №285 «Монтажник-2», а також те, що у зв`язку з реєстрацією відповідача у позивачки виникли труднощі щодо реалізації свого права, також по сплаті додаткових коштів квартплати, та труднощі в реалізації прав користування і розпорядженням квартирою, то права позивачки підлягають захисту шляхом визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням саме на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України, що буде ефективним способом захисту. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем реєстрації, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем реєстрації, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження за відповідачем житлового приміщення, судом не встановлено. Відповідач більше десяти років не проживає в квартирі за місцем своєї реєстрації, не приймає участі в утриманні квартири, ремонті, не сплачує вартість нарахованих на нього житлово-комунальних послуг. Суду не надано доказів того, що у спірній квартирі наявні особисті речі, предмети побуту відповідача. Встановлені судом обставини дають підстави вважати позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved