Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором №б/н від 10.11.2008 року, станом на 22 серпня 2023 року, у розмірі 51 762 грн. 45 коп., а також сплачений судовий збір у сумі 2 684 грн. 00 коп. В обґрунтування позову вказує, що 10 листопада 2008 року відповідач став клієнтом банку, підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та підтвердивши свою згоду на те, що підписана Анкета-заява, Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку складають укладений між ними Договір про надання банківських послуг. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Позивач умови договору виконав, надавши кредит відповідачу, однак відповідач своїх обов`язків по своєчасному погашенню кредиту та по сплаті відсотків належним чином не виконував, у результаті чого станом на 22 серпня 2023 року утворилась вказана вище сума заборгованості. 14 грудня 2023 року заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено повністю. Ухвалою суду від 14.10.2024 року вищевказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Представник позивача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, разом із позовною заявою надавав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач та його представник до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись, від представника до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі відповідача. При цьому, відповідач у попередньому судовому засіданні поясняв, що з 16 травня 2022 року по 08 лютого 2024 року він перебував у полоні, кредитна картка за якою рахується заборгованість була вдома. Вказує, що у спірний період кредитними коштами не користувався. Від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення по справі, з яких убачається, що в ході службової перевірки було встановлено, що у спірний період з 24 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року у відповідача була в наявності кредитна картка № [NUMBER] , з встановленим кредитним лімітом у розмірі 41 000 грн. 00 коп., яка відкрита 13 квітня 2020 року. До проведення спірних операцій, які відбулись з 24 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року, заборгованість по кредитній карті була відсутня, кредитні кошти не використовувались. Однак, з аналізу виписки по кредитній картці бкло встановлено, що у вказаний період з картки було знято 40 351 грн. 47 коп., з яких: -24 серпня 2022 року через сервіс «IVR3700» на суму 203 грн. 00 коп. було поповнено фінансовий номер відповідача [NUMBER]; -24 серпня 2022 року через застосунок «Приват24» на суму 1 004 грн. 00 коп. було поповнено фінансовий номер відповідача [NUMBER] ; -24 серпня 2022 року в банкоматах «CADN3733» та «CADN2080» була знята готівка у сумі 24 010 грн. 00 коп. Вказані операції проведені за допомогою мобільного телефону [NUMBER] , з коректним введенням PIN-коду та з підтвердженні дзвінком з фінансового номера клієнта. Особу, яка знімала кошти встановити не вдалось; -24 серпня 2022 року через застосунок «Приват24» перераховано на банківську картку іншого банку № [NUMBER] грошові кошти у сумі 5 025 грн. 00 коп.; -з 24 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року було оплачено розваги на зовнішніх інтернет-сайтах на суму 10 109 грн. 47 коп. Операції було проведено коректно, з введенням номера картки, cvv-коду, строку дії та підтверджені паролем 3d-secure. 11 квітня 2024 року відповідач звернувся до правоохоронних органів та досудовим розслідуванням встановлено, що SIM-картка з фінансовим номером [NUMBER] була перевипущена 24 серпня 2022 року. Між тим, перевіркою логін входу у застосунок «Приват24» під акаунтом [NUMBER] клієнта [PERSON] встановлено, що після перевипуску SIM-карти фінансового номера відповідача було відновлено 24 серпня 2022 року доступ до вказаного застосунку з використанням мобільного пристрою, що не належить відповідачу. Повторні входи до застосунку «Приват24» з нетипового мобільного пристрою проводились у період з 24 серпня 2022 року по 29 вересня 2022 року. Крім того, за період з 01 січня 2022 року по 05 квітня 2024 року банківською карткою відповідача користувались його рідні особи, а саме: дочка [PERSON] , дружина [PERSON] та зять [PERSON] . Зняття коштів в банкоматах міста були проведені за допомогою банківської картки та введенням коректного PIN-коду до неї. Інші заяви по суті пред`явлених позовних вимог до суду не надходили. Так, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 10 листопада 2008 року відповідач став клієнтом позивача підписавши Заяву б/н, відповідно до якої останній отримав банківську картку «Універсальна» з встановленим кредитним лімітом у розмірі 500 грн. 00 коп., строком дії до жовтня 2012 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між ним і банком договір про надання банківських послуг, він ознайомлений та погоджується з ними. Відповідно до довідки, відповідач неодноразово звертався до позивача щодо перевипущення банківських карт, останній раз 13 квітня 2020 року відповідач отримав банківську картку «Універсальну» за № [NUMBER] , строком дії до січня 2024 року. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530, 610 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Зобов`язання вважається порушеним у випадку або повного його невиконання або неналежного виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Судом, з розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, встановлено, що станом на 22 серпня 2023 року заборгованість за договором б/н від 10.11.2008 року становить 51 762 грн. 45 коп., з яких: 41 611 грн. 89 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 10 150 грн. 56 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. Проте, відповідач вказує, що з його картки № [NUMBER] , виданої АТ КБ «ПриватБанк», за час перебування його у полоні, у період з 24 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року невідома особа несанкціоновано списала грошові кошти у розмірі 40 351 грн. 47 коп. Згідно з довідкою Служби безпеки України за вих. №33/7-Х529д від 14.02.2024 року, встановлено, що відповідач з 17 травня 2022 року по 08 лютого 2024 року перебував в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України. Згідно витягу з ЄРДР убачається, що відповідач 10 квітня 2024 року звернувся до ВП №4 КРУП ГУНП в Дніпропетровської області із заявою про те, що невідома особа здійснила крадіжку грошових коштів з банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» на суму 51762 грн. Здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12024041750000485 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Службовою перевіркою АТ КБ «ПриватБанк» щодо несанкціонованого списання коштів з картки відповідача встановлені наступні обставини. На момент виникнення спірних операцій у період з 24 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року, у відповідача була в наявності кредитна картка № [NUMBER] , з встановленим кредитним лімітом у розмірі 41 000 грн. 00 коп., яка відкрита 13 квітня 2020 року. До проведення спірних операцій, які відбулись з 24 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року, заборгованість по кредитній карті була відсутня, кредитні кошти не використовувались. В результаті проведення видаткових операцій за період з 24 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року, з кредитної картки [NUMBER] було знято коштів на загальну суму 40 351 грн. 47 коп., з яких: -24 серпня 2022 року через сервіс «IVR3700» на суму 203 грн. 00 коп. було поповнено фінансовий номер відповідача [NUMBER]; -24 серпня 2022 року через застосунок «Приват24» на суму 1 004 грн. 00 коп. було поповнено фінансовий номер відповідача [NUMBER] ; -24 серпня 2022 року в банкоматах «CADN3733» та «CADN2080» була знята готівка у сумі 24 010 грн. 00 коп. Вказані операції проведені за допомогою мобільного телефону [NUMBER] , з коректним введенням PIN-коду та з підтвердженням дзвінком з фінансового номера клієнта. Особу, яка знімала кошти встановити не вдалось; -24 серпня 2022 року через застосунок «Приват24» перераховано на банківську картку іншого банку № [NUMBER] грошові кошти у сумі 5 025 грн. 00 коп.; Особа, на яку відкрито рахунок в іншому банку та подальший рух коштів не встановлені; -з 24 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року було оплачено розваги на зовнішніх інтернет-сайтах на суму 10 109 грн. 47 коп. Операції було проведено коректно, з введенням номера картки, cvv-коду, строку дії та підтверджені паролем 3d-secure. 11 квітня 2024 року відповідач звернувся до правоохоронних органів та досудовим розслідуванням встановлено, що SIM-картка з фінансовим номером [NUMBER] була перевипущена 24 серпня 2022 року. Перевіркою логін входу у застосунок «Приват24» під акаунтом [NUMBER] клієнта [PERSON] було встановлено, що після перевипуску SIM-карти фінансового номера відповідача було відновлено 24 серпня 2022 року доступ до вказаного застосунку з використанням мобільного пристрою, що не належить відповідачу. Повторні входи до застосунку «Приват24» з нетипового мобільного пристрою проводились у період з 24 серпня 2022 року по 29 вересня 2022 року. Разом з тим, було проведено аналіз виписки по заробітній карті [NUMBER] клієнта [PERSON] та встановлено, що за період з 01 січня 2022 року по 05 квітня 2024 року банківською карткою відповідача користувались його рідні особи, а саме: дочка [PERSON] , дружина [PERSON] та зять [PERSON] . Зняття коштів в банкоматах міста були проведені за допомогою банківської картки та введенням коректного PIN-коду до неї. Зазначено, що на підставі вищевикладеного можливо зробити висновок про те, що проведення спірних операцій по кредитній картці № [NUMBER] клієнта [PERSON] , які відбулися у період з 24 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року, сталось внаслідок перевипуску SIM-карти фінансового номеру телефону клієнта та використання конфіденційної інформації по його картці для виплат № [NUMBER] , що дало можливість невідомій особі авторизуватися в Приват24 клієнта та провести вищевказані транзакції по його рахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. За правилами ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунку або законом. Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Статтею 1 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що автентифікація - процедура, що дає змогу надавачу платіжних послуг установити та підтвердити особу користувача платіжних послуг та/або належність користувачу платіжних послуг певного платіжного інструменту, наявність у нього підстав для використання конкретного платіжного інструменту, у тому числі шляхом перевірки індивідуальної облікової інформації користувача платіжних послуг; користувач платіжних послуг (далі - користувач) - фізична особа або юридична особа, яка отримує чи має намір отримати платіжну послугу як платник або отримувач (або обидва одночасно) та/або є власником електронних грошей (цифрових грошей Національного банку України), а в разі надання послуг банком - клієнт банку; неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі; неналежний платник - особа, з рахунку якої списано кошти без законних підстав (помилково або неправомірно); платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки; платіжна операція - будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього. Згідно ст. 35 Закону України «Про платіжні послуги» емісія/надання користувачу платіжного інструменту здійснюється надавачем платіжних послуг на підставі договору, укладеного між надавачем платіжних послуг та користувачем. Порядок емісії платіжних інструментів для використання в платіжних системах визначається правилами відповідних платіжних систем з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України. Відповідно до п. 6 ч. 19 ст. 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емітент зобов`язаний повідомляти користувача про виконання операцій з використанням електронного платіжного засобу. Згідно з ч. 20 ст. 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач зобов`язаний зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом, не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права, не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації. За змістом ст. 68 Закону України «Про платіжні послуги» електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою. Надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію користувача під час: 1) отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; 2) ініціювання дистанційної платіжної операції; 3) будь-яких інших дій у разі підозри вчинення шахрайства (або існування ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або існування ризику вчинення інших неправомірних дій). Надавачі платіжних послуг зобов`язані розробити та застосовувати елементи посиленої автентифікації, які мають бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до одного захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, а також запровадити заходи із забезпечення захисту конфіденційності даних автентифікації. Для проведення дистанційних платіжних операцій надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію платника, що включає використання унікальних для кожної окремої операції даних, які дають змогу пов`язувати (в результаті виконання алгоритму співставляти контрольний показник з даними операції) операцію на певну суму і конкретного отримувача. Статтями 86, 87 Закону України «Про платіжні послуги» визначена відповідальність надавачів платіжних послуг та платників під час виконання платіжних операцій. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4, 12 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином. Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків. Користувачі мають право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг внаслідок помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків. Надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків зобов`язаний на запит користувача, якого він обслуговує, невідкладно вжити заходів для отримання всієї наявної у надавача платіжних послуг інформації про платіжну операцію та надати її користувачу без стягнення плати. Надавачі платіжних послуг, що обслуговують платників, несуть перед ними відповідальність за неакцептованими платіжними операціями. У разі виконання неакцептованої платіжної операції надавач платіжних послуг зобов`язаний негайно після виявлення факту виконання неакцептованої платіжної операції або після отримання повідомлення платника (залежно від того, що відбувалося раніше) повернути за рахунок власних коштів суму неакцептованої платіжної операції на рахунок платника, а також сплатити йому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день від дня списання з рахунку платника коштів за неакцептованою платіжною операцією до дня повернення коштів на рахунок платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану неакцептовану платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди). Відповідно до ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» платник несе відповідальність перед надавачем платіжних послуг, що його обслуговує, відповідно до умов укладеного між ними договору про надання платіжних послуг. Платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у платіжній інструкції, суті платіжної операції. У разі виявлення невідповідності інформації платник має відшкодувати надавачу платіжних послуг шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації. Платник зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну надавачу платіжних послуг, що його обслуговує, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і здійснення неправомірних дій з компонентами платіжної інфраструктури (у тому числі платіжними інструментами, обладнанням, програмним забезпеченням). У разі недотримання користувачем зазначених вимог надавач платіжних послуг, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за виконання платіжних операцій. Платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. Платник має право вимагати відшкодування коштів за неналежною платіжною операцією, за умови повідомлення про це надавача платіжних послуг протягом 90 календарних днів з дати списання коштів за такою операцією з його рахунку. Зазначений у цій частині строк не застосовується, якщо надавач платіжних послуг не дотримався свого обов`язку щодо інформування платника про виконані платіжні операції згідно з вимогами цього Закону. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Відповідно до п. 136 розділу VII Положення «Про порядок емісії та еквайрінгу платіжних інструментів», затвердженого постановою правління НБУ від 29.07.2022 року №164 (далі - Положення), користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень. Відповідно до п. 140 розділу VII Положення «Про порядок емісії та еквайрінгу платіжних інструментів», передбачено обов`язок користувача не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. Згідно із п. 146 розділу VII вказаного Положення, власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до п. 147 розділу VII вказаного Положення, власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків. Отже, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі №577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі №176/1445/22, від 06 вересня 2023 року у справі №686/30030/21. У постанові Верховного Суду від 08.02.2018 року в справі №552/2819/16-ц вказано, що «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними». У постанові Верховного Суду від 20.06.2018 року в справі №691/699/16-ц вказано, що «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». У постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №537/3312/16 (провадження № 61-17629св18) зазначено, що «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції». У постанові Верховного Суду від 16.08.2023 року у справі №176/1445/22 зазначено, що «саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними». Звертаючись до суду із зданим позовом АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що відповідач зобов`язання за договором кредиту не виконав, внаслідок чого станом на 23 серпня 2023 року в останнього утворилась заборгованість в розмірі 51 762 грн. 45 коп. З виписки убачається, що спірна сума заборгованості виникла в період з 24 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року, коли відповідач перебував у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України. Позивач та відповідач не заперечують, що грошові перекази за вказаний період були ініційовані не відповідачем, а невстановленою особою шляхом перевипущення 24 серпня 2022 року SIM-картки з фінансовим номером [NUMBER] відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що саме на позивача АТ КБ «ПриватБанк» покладено обов`язок доведення, що користувач [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Суд не приймає до уваги твердження позивача, що кредитною карткою № [NUMBER] , за якою рахується заборгованість, користувались треті особи, а саме донька [PERSON] , дружина [PERSON] та зять [PERSON] , оскільки проведеним АТ КБ «ПриватБанк» службовим розслідуванням встановлено користування останніми тільки заробітною карткою відповідача за [NUMBER]. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що вказані особи користувались кредитною карткою [NUMBER] відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судом не встановлено, що відповідач як користувач банківської картки сприяв своїми діями чи бездіяльністю незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а тому списання в період з 24 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року кредитних коштів з його банківської картки відбулося не за його розпорядженням, і він не повинен нести відповідальності за такі операції. Доводи АТ КБ «ПриватБанк» щодо того, що платежі були створені в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking «Приват24» та 3-D Secure, вхід у які було здійснено з авторизацією клієнта, а вказані дії можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону та іншої особистої інформації, суд відхиляє, оскільки сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Отже, враховуючи все вищевикладене та виходячи із встановлених обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Разом з тим, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed