Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить: 1) зменшити розмір аліментів, визначений рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року у справі № 940/959/22, шляхом встановлення єдиного розміру аліментів у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) на утримання двох неповнолітніх дітей, а саме [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , замість одночасного окремого стягнення по 1/3 частці на кожну дитину, починаючи з 12.06.2023 та до дати подання позову; 2) зарахувати надмірно сплачені суми аліментів у результаті подвійного стягнення як авансові платежі в рахунок майбутніх зобов`язань зі сплати аліментів на користь [PERSON] ; 3) зобов`язати Ірпінський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) об`єднати виконавчі провадження № 71982670 та № 71982318 в одне провадження, здійснити перерахунок за минулий період та внести відповідні зміни до виконавчого провадження, привівши у належність розмір стягнення аліментів відповідно до вимог закону, а саме 1/3 частці від усіх видів доходу позивача на утримання двох неповнолітніх дітей. В обґрунтування позову представником позивача зазначено, що Тетіївським районним судом Київської області у справі № 940/959/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів ухвалено рішення від 26.12.2022 р., згідно з резолютивною частиною якого суд визначив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі однієї третини від усіх видів заробітку на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та однієї третини від усіх видів заробітку на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На підставі зазначеного рішення судом було видано два виконавчі листи, відповідно до яких Ірпінським відділом державної виконавчої служби відкрито два окремі виконавчі провадження № 71982670 та № 71982318. У ході примусового виконання рішення суду державним виконавцем встановлено стягнення аліментів у розмірі двох третин (2/3) від усіх видів заробітку [PERSON] , що фактично становить подвійне стягнення порівняно з передбаченим законом розміром та складає 66,6 %. Таке тлумачення та виконання судового рішення Ірпінським відділом державної виконавчої служби, на думку позивача, суперечить вимогам ч. 1 статті 183 Сімейного кодексу України. Фактичне виконання судового рішення у спосіб, який застосовує державна виконавча служба, призводить до перевищення встановленої законом межі, оскільки з [PERSON] утримується 66,6 % заробітку, це є істотним порушенням норм матеріального права, що призвело до безпідставного завищення розміру зобов`язань і утворення неправомірної заборгованості. Водночас представник позивача вказує, що істотною обставиною, яка є підставою для зменшення розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, є виявлення факту неправильного застосування судом норм матеріального права при визначенні частки від доходу платника аліментів. З огляду на зазначене, представник позивача вважає, що має місце наявність істотних обставин, які дають підстави для зменшення розміру аліментів, фактично утриманих за минулий період, починаючи з дати відкриття виконавчих проваджень (12.06.2023) і до дати подання цього позову, виходячи із частки 1/3 доходу на обох дітей сумарно, а не по 1/3 на кожну дитину. Зменшення розміру аліментів за минулий період, на думку представника позивача, є необхідним і законним способом захисту порушеного права позивача на справедливе виконання судового рішення відповідно до його дійсного змісту. Зменшення розміру аліментів за минулий період також сприятиме відновленню принципу рівності сторін у сімейних правовідносинах, забезпечить баланс між інтересами дітей і можливостями їхнього батька та унеможливить подальше подвійне виконання одного судового рішення. За вказаних обставин, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав до суду. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 06.11.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 02.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Скоромна І.М. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, Тетіївським районним судом Київської області у справі № 940/959/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів ухвалено рішення від 26.12.2022 р., в резолютивній частині якого, зокрема зазначено: «Стягувати щомісячно з[PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.10.2022 року до досягнення дитиною повноліття. Стягувати щомісячно з[PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.10.2022 року до досягнення дитиною повноліття» (а. с. 11-14). На виконання зазначеного рішення, Тетіївським районним судом Київської області 26.12.2022 видано два виконавчі листи, на підставі яких старшим державним виконавцем Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 12.06.2023 винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № 71982318 та № 71982670 (а. с. 20, 21). Згідно з відповіддю, наданою 17.04.2025 за № 16582 Ірпінським відділом державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на адвокатський запит [PERSON] , на примусовому виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження № 71982670 з примусового виконання виконавчого листа № 940/959/22 про стягнення щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.10.2022 року до досягнення дитиною повноліття. На примусовому виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження № 71982318 з примусового виконання виконавчого листа № 940/959/22 про стягнення щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.10.2022 року до досягнення дитиною повноліття. Вищевказані провадження об`єднані у зведене виконавче провадження № 77848240. У вищезгаданих виконавчих листах чітко визначений розмір 1/3 частки від усіх видів заробітку окремо на кожну дитину. Для здійснення точного розрахунку заборгованості боржнику необхідно надати до Відділу звіт про доходи з 05.10.2022. Ураховуючи зазначене, рекомендуємо звернутися за роз`ясненням про спосіб виконання до Тетіївського районного суду Київської області (а. с. 18-19). Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає таке. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (надалі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (надалі СК України) передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом даної норми Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів у бік зменшення можлива у випадку такої зміни матеріального чи сімейного стану платника, в результаті якого у нього погіршився матеріальний стан, наприклад зменшився дохід чи такий взагалі відсутній, або у нього з`явився додатковий обов`язок утримання інших осіб (неповнолітніх, непрацездатних), тощо. Згідно з роз`ясненнями, які викладені у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зазначено, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звертаючись до суду з позовом для зменшення розміру аліментів та проведення перерахунку заборгованості, позивач, зокрема, як на підставу щодо задоволення позовних вимог про зменшення розміру аліментів посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права при визначенні частки від доходу платника аліментів. Втім суд зазначає, що статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом положень статті 192 СК України підставою для зміни розміру аліментів є обставини, які настали (виникли) після призначення аліментів, тобто ті обставини, які не існували на час вирішення спору про стягнення аліментів. Судове рішення про стягнення аліментів не породжує нового зобов`язання платника аліментів, а лише підтверджує існуюче у разі виникнення спору. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 13.01.2025 у справі № 948/2166/23. Водночас, обставина щодо неправильного застосування судом норм матеріального права при визначенні частки від доходу платника аліментів, на яку посилається позивач, не є підставою для зменшення розміру аліментів у розумінні статті 192 СК України, а є підставою для оскарження судового рішення в апеляційному та касаційному порядку. Крім того, доводи представника позивача про те, що фактичне стягнення по двох виконавчих провадженнях одночасно призвело до подвійного виконання одного судового рішення, що є порушенням як норм матеріального права, так і принципів справедливості та пропорційності, не заслуговують на увагу, оскільки наявність двох виконавчих листів, які були видані на підставі одного рішення суду, не свідчить про подвійне стягнення з позивача аліментів, адже вони видані на різні вимоги, а саме щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів урозмірі 1/3 частки на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та аліментів урозмірі 1/3 частки на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Більш того, твердження сторони позивача про те, що позивач фактично сплачує аліменти у розмірі 2/3 частки свого заробітку (66,6 %), що істотно перевищує законодавчо встановлену межу, не узгоджуються із нормою матеріального права. Так, відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Відтак, зазначений розмір відрахувань на сплату аліментів (66,6 %) із заробітку позивача, як платника аліментів, не перевищує 70 %, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Поряд з цим, відсутні докази утримання з позивача 66,6 % заробітку та нарахованої суми заборгованості по аліментах у розмірі 148825,04 гривень. Також суд звертає увагу на те, що аліменти є основним джерелом утримання дітей. Зменшення їхнього розміру без належного обґрунтування та доведення зміни матеріального або сімейного стану позивача, може негативно вплинути на рівень утримання дітей, що суперечитиме їхнім інтересам та положенням сімейного законодавства. Отже, враховуючи, що позивач переконливих доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги не надав, а також обставини, що зазначив позивач в обґрунтування заявлених вимог в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України), на переконання суду, не є тими обставинами, які можуть слугувати підставами для зменшення визначеного судовим рішенням розміру аліментів, тому в задоволенні позовних вимог позивач про зменшення розміру аліментів необхідно відмовити. Водночас, оскільки інші позовні вимоги позивача є похідними від вимоги про зменшення розміру аліментів, тому задоволенню також не підлягають. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому понесені судові витрати у виді судового збору, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: dismissed