Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, [PERSON] , про визнання права власності на земельну ділянку, в якому з урахуванням наданих уточнень до позову просять визнати в рівних частинах за кожним право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , у розмірах, зазначених у державному акті серії ХР-21-00-047366, а саме земельну ділянку площею 0,60 гектарів в межах згідно з планом. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 20 жовтня 2006 року вони у рівних частках придбали у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . За твердженням позивачів, у договорі купівлі-продажу помилково було вказано, що житловий будинок з надвірними будівлями розташований на земельній ділянці сільської ради площею 1000 кв.м. З того часу позивачі сплачували орендну плату за земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок. В листопаді 2015 року позивачам стало відомо, що земельна ділянка на якій розташований житловий будинок з надвірними будівлями, належала [PERSON] , яка у минулому була однією з власниць будинку, згідно державного акту на право приватної власності серії ХР-21-00-047366, що був виданий на підставі рішення Мелихівської сільської ради народних депутатів від 29 листопада 1995 року № 13. Згідно вказаного державного акту земельна ділянка площею 0,60 га була передана для обслуговування житлового будинку та ведення особистого господарського й розташовувалась за адресою: [ADDRESS] . Надалі відповідно до статті 37 Закону України «Про місцеве самоврядування» в [ADDRESS] були змінена нумерація будинків, зокрема, будинок [ADDRESS] змінено на будинок [ADDRESS] . Звернувшись до Відділу Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Харківської області з метою визначення правового статусу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , позивачі отримали відповідь, що станом на грудень 2015 року інформація щодо правового статусу земельної ділянки за вказаною адресою відсутня. Як зазначили позивачі, під час укладання договору купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що був укладений між попередніми власниками [PERSON] та [PERSON] , остання відчужила не лише житловий будинок, а й належну їй земельну ділянку площею 0,60 га за вказаною вище адресою. В подальшому з невідомих причин при укладанні договору дарування вищевказаного домоволодіння між [PERSON] та [PERSON] , а також договору купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] та позивачами, було помилково вказано, що він розташований на земельній ділянці сільської ради, хоча право власності на домоволодіння переходило разом із земельною ділянкою, на якій він розташований. Посилаючись на приписи частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 120 Земельного кодексу України [PERSON] та [PERSON] просили визнати за ними у рівних частинах право власності за земельну ділянку площею 0,60 га, на якій розташований житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , що належить їм на праві приватної власності. 10 травня 2016 року за вхідним № 2332/16-вх. на адресу Нововодолазького районного суду Харківської області до прийняття позовної заяви у новій редакції від первісного відповідача Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в якій сільська рада вказала, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ХР-21-00-047366, виданого на підставі рішення виконкому Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 29 листопада 1995 року за № 13, [PERSON] була передана у власність земельна ділянка площею 0,60 га в межах згідно плану для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, що розташована в селі Мелихівка Нововодолазького району Харківської області. Вказаний державний акт був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 361. Як підставу для набуття права власності на земельну ділянку, позивачами, зокрема, вказано на сплату орендної плати за земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок. У свою чергу, земельна ділянка позивачам не виділялась та договір оренди щодо неї з останніми не укладався. З огляду на приписи статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України позивачам може бути лише виділена частина земельної ділянки безпосередньо під житловим будинком, необхідна для обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями, але розмір такої площі земельної ділянки позивачами не визначалась. Таким чином, позивачами обрано невірний засіб захисту порушеного права, у зв`язку з чим у задоволенні позову належить відмовити (а. с. 65 66 т. 1). Після уточнення позовних вимог правом надати відзив на позовну заяву Мелихівська сільська рада Нововодолазького району Харківської області, а також її правонаступник Старовірівська сільська рада Нововодолазького району Харківської області, не скористались. В матеріалах справи міститься заява за підписом голови Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Рудаченка В. Г. від 15 вересня 2016 року за вихідним № 380, відповідно до якої останній вказав, що Мелихівська сільська рада Нововодолазького району Харківської області не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку та просять розгляд справи здійснювати без участі їх представника (а. с. 120 т. 1). Аналогічна заява була надана Мелихівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 11 жовтня 2017 року та зареєстрована за вхідним № 2699/17-вх. (а. с. 171 т. 1). Надалі, 06 листопада 2017 року від голови Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Рудаченка В. Г. надійшла заява, що була зареєстрована за вхідним № 3149/17-вх., відповідно до якої Мелихівська сільська рада Нововодолазького району Харківської області повідомила, що заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку та просять прийняти рішення згідно чинного законодавства, розгляд справи здійснювати без участі їх представника (а. с. 175 т. 1). Від відповідача [PERSON] відзиву на позовну заяву [PERSON] та [PERSON] не надходило. Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області у відповідності до приписів статті 181 Цивільного процесуального кодексу України були надані письмові пояснення по справі, що зареєстровані за вхідним № ЕП-371/18-вх. від 14 травня 2018 року, відповідно до яких Головне управління Держгеокадастру у Харківській області повідомило, що відповідно до статті 122 Земельного кодексу України з 01 січня 2013 року воно наділене повноваженнями з передачі у власність або користування для всіх потреб земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах області за межами населених пунктів. Згідно інформації, наданої Відділом у Нововодолазькому районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, на ім`я [PERSON] виготовлявся державний акт на право приватної власності на землю серія ХР-21-00-047366, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 361 від 11 грудня 1996 року виданий на підставі рішення виконкому Мелихівської сільської ради народних депутатів від 29 листопада 1995 року № 13. Земельна ділянка площею 0,60 га надана громадянці [PERSON] для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (у державному акті зображена одна земельна ділянка, яка ділиться на два цільових призначення). Відомості про земельну ділянку до Державного земельного кадастру не внесені. Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право* користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Укладання договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера (а. с. 220 222, т. 1). Аналогічні письмові пояснення були направлені на адресу суду 22 травня 2018 року, 12 листопада 2018 року та 28 листопада 2018 року й зареєстровані за вхідними № 2557/18-вх., № ЕП-874/18-вх та № 6062/18-вх. відповідно (а. с. 227 228 т. 1, а. с. 13 15, 26 27 т. 2). Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] адвокатом Мякотою Тетяною Миколаївною відповідно до приписів статті 181 Цивільного процесуального кодексу України були надані письмові пояснення по справі, що зареєстровані за вхідним № 1454/18-вх. від 03 квітня 2018 року, у яких представник [PERSON] вказала, що проти задоволення позовних вимог заперечують. Як зазначила адвокат відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, серія ХР-2100-047366, виданого на підставі рішення виконкому Мелихівської сільської ради народних депутатів від 29 листопада 1995 року № 13, [PERSON] передана у власність земельна ділянка площею 0,60 га в межах згідно з планом для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, розташована в селі Мелихівка Нововодолазького району Харківської області, в тому числі сільськогосподарських угідь ріллі 0,55 га, під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,05 га. В рішенні виконкому Мелихівської сільської ради № 13 від 29 листопада 1995 року «Про передачу земельних ділянок в приватну власність» було зазначено: передати безоплатно в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, 0,35 га для ведення підсобного господарства по [ADDRESS] . В державному акті кількісна характеристика земель зазначена інша, під будівлями для обслуговування житлового будинку зазначено 0,05 га землі. Наявна невідповідність не порушувала права власника, оскільки належні [PERSON] на праві власності будівлі та споруди, які розташовані на земельні ділянці за вказаною адресою, займають саме визначену в державному акті площу 0,05 га. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 361. Чинними на момент виникнення у [PERSON] права власності на земельну ділянку у 1995 році та на момент укладання останньою договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки у 2000 році нормативними актами було передбачено підтвердження права власності на земельну ділянку зареєстрованим у встановленому порядку державним актом на право приватної власності на земельну ділянку. Позивачі будучи власниками будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] (колишній будинок [ADDRESS] ) відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 20 жовтня 2006 року не вчинили жодних дій, спрямованих на реєстрацію за собою права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок та господарські будівлі та споруди. [PERSON] не заперечує проти визнання за позивачами права власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок та надвірні будівлі площею 0,05 га, пропорційно розмірам часток у праві власності на житловий будинок при дотриманні вимог чинного законодавства. Однак позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не можуть підлягати задоволенню, оскільки на момент звернення до суду останніми не виконанні вимоги частини 2 статті 377 Цивільного кодексу України, а саме не визначений розмір земельної ділянки, на якій розташовані належні їм на праві спільної часткової власності будівлі та споруди, та не присвоєний кадастровий номер. За твердженням представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, вимоги статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України не поширюються на земельні ділянки передані у власність для ведення особистого підсобного господарства, тому й підстав для визнання права власності на земельну ділянку площею 0,60 га за позивачами відсутнє. При цьому [PERSON] та [PERSON] не надано доказів, які б підтверджували, що вони вжили всі необхідні заходи щодо виготовлення технічної документації на спірну земельну ділянку або вживали заходи щодо вирішення цього питання та відсутності можливості його врегулювання в досудовому порядку (відмова у виготовленні технічної документації на земельну ділянку, відмова в реєстрації права власності на земельну ділянку, відмова у виділенні земельної ділянки). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області у складі судді Марюхни Л. А. від 21 березня 2016 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Відділу Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Харківської області, Мелихівської сільської рада Нововодолазького району Харківської області про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 01 квітня 2016 року справу за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Відділу Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Харківської області, Мелихівської сільської рада Нововодолазького району Харківської області про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку призначено до судового розгляду. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 13 грудня 2016 року частково задоволено заяву [PERSON] , [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження земельної ділянки площею 0,60 га, цільове призначення якої обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка на підставі рішення виконавчого комітету Мелихівської сільської ради № 13 від 29 листопада 1995 року була передана у приватну власність [PERSON] (державний акт серія ХР- 21-00-047366) до вирішення справи по суті. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 серпня 2017 року справу з єдиним унікальним № 631/331/16-ц за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Відділу Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Харківської області, Мелихівської сільської рада Нововодолазького району Харківської області про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку, прийнято до провадження суддею Пархоменко І. О. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 18 січня 2018 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Мелихівської сільської рада Нововодолазького району Харківської області, із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділу Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Харківської області та [PERSON] . Строк відрядження судді Пархоменко І. І. закінчився 06 серпня 2018 року, цивільна справа з єдиним унікальним № 631/331/16-ц по суті не розглянута. Згідно розпорядження керівника апарату суду від 20 вересня 2018 року за № 1126 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 вересня 2018 року, справу передано до розгляду судді Трояновській Т. М. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 вересня 2018 року цивільну справу з єдиним унікальним № 631/331/16-ц (провадження № 2/631/27/18) за позовом [PERSON] , [PERSON] до Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] , із залученням до участі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відділу Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Харківської області, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, [PERSON] , про визнання права власності на земельну ділянку, прийнято до провадження суддею Трояновською Т. М., розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі. 20 листопада 2017 року на електрону адресу суду від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшов лист, що був зареєстрований за вхідним № ЕП-752/17-вх., відповідно до якого повідомлено, що на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2016 року № 581 «Про реформування територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру», наказу Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру від 07 листопада 2016 року № 291 «Про ліквідацію територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру», наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 10 листопада 2016 року № 1 «Про ліквідацію територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру», наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 14 лютого 2017 року № 37 «Про питання діяльності Головного управління Держгеокадастру у Харківській області» вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру і Державного агентства земельних ресурсів, у зв`язку з чим повноваження Відділу Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Харківської області припинені. На даний час відповідно до пункту 1 ??Положення про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року № 308, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Відповідно до пункту 3 зазначеного положення, завданням Головного управління Держгеокадастру у Харківській області є реалізація повноважень Держгеокадастру у Харківській області. Враховуючи вищевикладене, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 08 вересня 2017 року внесено запис про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи Відділу Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Харківської області (а. с. 173 174 т. 1). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 березня 2019 року замінено відповідача по цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, [PERSON] , про визнання права власності на земельну ділянку, а саме: Мелихівську сільську раду Нововодолазького району Харківської області на Старовірівську сільську раду Нововодолазького району Харківської області. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 04 квітня 2019 року за клопотанням представника позивачів витребувано з Харківського обласного державного нотаріального архіву належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 26 вересня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровим І. В.; витребувано з Малого комунального підприємства технічної інвентаризації Нововодолазького району Харківської області належним чином завірену копію інвентаризаційної справи щодо будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 25 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, [PERSON] , про визнання права власності на земельну ділянку та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 06 квітня 2021 року за клопотанням представника позивачів витребувано від Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області належним чином завірену копію актового запису про смерть [PERSON] . Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 15 червня 2021 року за клопотанням представника позивачів витребувано від Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) належним чином завірену копію актового запису про смерть [PERSON] . Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 серпня 2021 року за клопотанням представника позивачів витребувано від приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Змієвської Тетяни Миколаївни належну чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотань позивачів про витребування доказів у справі, а саме копії заповітів, складених за життя [PERSON] , та залучено до участі у цивільній справі з єдиним унікальним № 631/331/16 за позовом [PERSON] , [PERSON] до Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] , із залученням до участі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, [PERSON] , про визнання права власності на земельну ділянку, як правонаступника померлої [INFO] [PERSON] , її спадкоємця [PERSON] . Також Нововодолазьким районним судом Харківської області неодноразово постановлялись ухвали про відкладення розгляду справи, у тому числі у зв`язку за клопотаннями учасників процесу. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, скасування заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] , із залученням до участі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, [PERSON] , про визнання права власності на земельну ділянку, судом не вживалось. Під час судового розгляду справи у судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити й у вступному слові стисло виклали зміст, підстави вимог щодо предмета позову, надавши необхідні пояснення щодо них, які відповідають змісту позовної заяви. При цьому [PERSON] звернув увагу суду, що 20 жовтня 2006 року вони з дружиною стали власниками житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та з цього часу повністю використовують земельну ділянку площею 0,60 га, яка є предметом судового спору, у власних потребах, а також сплачували з цього приводу земельний податок. Вважають, що спірна земельна ділянка переходила у власність від [PERSON] до [PERSON] , надалі від [PERSON] до [PERSON] та відповідно від останнього до них разом із житловим будинком, оскільки ще 26 вересня 2000 року [PERSON] відчужила житловий будинок разом із належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 0,60 га згідно договору купівлі-продажу. Таким чином, у свій час [PERSON] втратила право власності на земельну ділянку площе 0,60 га, яка є суцільною, що було відображено в державному акті. За невідомими позивачам обставинами при подальшому оформленні договорів відчуження житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , у відповідних договорах було вказано, що житловий будинок знаходиться на земельній ділянці сільської ради, що не відповідає дійсності. Про той факт, що земельна ділянка під житловим будинком з надвірними будівлями була у приватній власності та переходила від власника до власника позивачі дізнались лише у 2015 році коли хотіли в установленому законом порядку оформити свої права на спірну земельну ділянку, що й змусило останніх звернутись до суду з даними позовом. Позивачі акцентували увагу, що ані [PERSON] , а ні її спадкоємець [PERSON] та їх представник під час судового розгляду справи не надали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що земельна ділянка, що є предметом спору, досі перебуває у власності [PERSON] та не вибула з її володіння. Уповноважений представник відповідача Старовірівської сільської ради Нововодолазького (нині Берестинського) району Харківської області у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись завчасно та відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Раніше сільський голова [PERSON] , скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, звернувся на електронну адресу суду з заявою, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-236/24-вх від 08 лютого 2024 року, відповідно до якої просив цивільну справу за позовом [PERSON] , [PERSON] до Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] , із залученням до участі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, [PERSON] , про визнання права власності на земельну ділянку, розглянути за відсутності їх представника, зазначивши, що відносно розгляду справи по суті покладаються на розсуд суду (а. с. 44 т. 4). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся завчасно та відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомив. Разом із тим, раніше [PERSON] звертався на адресу Нововодолазького районного суду Харківської області з заявою, що була зареєстрована за вхідним № 3720/18-вх. від 24 липня 2018 року, відповідно до якої просив розгляд справи з єдиним унікальним № 631/331/16-ц за позовом [PERSON] , [PERSON] до Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] , із залученням до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділу Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Харківської області, про визнання права власності на земельну ділянку здійснювати за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення (а. с. 238 т. 1). Аналогічна за змістом заява була подана відповідачем на ім`я судді Нововодолазького районного суду Харківської області Марюхна Л. А. та датована 06 вересня 2016 року (а. с. 119 т. 1). Уповноважений представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головного управління Держгеокадастру у Харківській області у судове засідання теж не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись завчасно та відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України заступник начальника відділу представництва в судах та інших органах Юридичного управління Головного управління Держгеокадастру у Харківській області Антон Чернявський направив на електронну адресу суду клопотання, що було зареєстроване за вхідним № ЕП-277/25-вх. від 04 березня 2025 року, відповідно до якого просив справу з єдиним унікальним № 631/331/16 за позовом [PERSON] , [PERSON] до Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] , із залученням до участі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, [PERSON] , про визнання права власності на земельну ділянку, провести за відсутності представника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (а. с. 150 т. 4). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та його представник адвокат Мякота Тетяна Миколаївна у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] заперечували, вважали їх такими, що не підлягають задоволенню та у вступному слові надали пояснення аналогічні тим, що містяться у письмових поясненнях. Крім того, представник [PERSON] звернула увагу суду, що у даній справі позивачі звернулись до неналежних відповідачів, оскільки на даний час єдиним та законним власником земельної ділянки площею 0,60 га, що є предметом спору, є саме [PERSON] та відповідно її спадкоємці. Свою позицію представник третьої особи обґрунтовує тим, що при відчуженні житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки 26 вересня 2000 року [PERSON] , останній не здійснив належних дій щодо її реєстрації у відповідності до норм земельного та цивільного законодавства України, що діяли на той час, а отже не набув права власності на неї. Відповідно при подальшому відчуженні житлового будинку, у тому числі й позивачам, право власності на спірну земельну ділянку не переходило, незважаючи на те, що оригінал державного акту про права приватної власності на землю залишився у матеріалах нотаріальної справи. Адвокат Мякота Т. М. звернула увагу суду, що земельна ділянка площею 0,60 га має цільове призначення: для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, при цьому для обслуговування житлового будинку виділено лише 0,05 га, інші це рілля, які ніяким чином не перейшли до інших осіб при відчуженні житлового будинку. Крім того, на думку [PERSON] та його представника адвоката Мякоти Тетяни Миколаївни позивачі належним чином не довели порушення своїх прав. Єдиним належним відповідачем у справі є саме [PERSON] , як спадкоємець [PERSON] , яка була та є єдиною власницею земельної ділянки, що є предметом спору, та яка складається з двох ділянок з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями та ведення особистого підсобного господарства, а тому посилання позивачів, що з переходом права власності на будинок перейшло право й на земельну ділянку є помилковим. При цьому, на думку представника третьої особи, Кочиш П. К. та Кочиш Т. А. порушено строк звернення до суду з даним позовом та заявлені позовні вимоги порушують права [PERSON] , як спадкоємця майна [PERSON] . У наступне судове засідання [PERSON] та його представник адвокат Мякота Тетяна Миколаївна не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник [PERSON] адвокат Мякота Тетяна Миколаївна 08 грудня 2025 року з використання підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи звернулась на адресу суду з заявою, що була зареєстрована за вхідним № 7858/25-вх, відповідно до якої просила закінчити розгляд справи у судовому засіданні без її участі та без особистої участі [PERSON] , вказавши, що ними надані усі наявні докази, клопотання до суду відсутні, проти задоволення позовних вимог заперечують у повному обсязі та просять у їх задоволенні відмовити з підстав, зазначених у поясненнях. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі , зокрема неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки , а також неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою (частина 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У частинах 1 та 3 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника. В даному випадку учасники справи вважаються таким, що належним чином повідомлені про дату судового розгляду справи, враховуючи наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату грошового переказу. Крім того, положеннями частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Про наявність такого клопотання у відповідачів, а також третіх осіб, свідчать відповідні заяви, що долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь в розгляді справи у суді, підстав для визнання необхідним надання відповідачами та представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, особистих пояснень не має, а позивачі та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] та його представник адвокат Мякота Тетяна Миколаївна у судовому засіданні їх вже надали, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за відсутності учасників процесу, що не з`явилися. Вислухавши пояснення та доводи позивачів, а також доводи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] та його представника адвоката Мякоти Тетяни Миколаївни, вивчивши заперечення та письмові пояснення учасників процесу, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, що були надані учасниками справи та безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень часини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа унормовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. З копії інвентаризаційної справи № 376, наданої Комунальним некомерційний підприємством «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» листом від 25 квітня 2019 року за № 365 та копій матеріалів й документів справи архівного фонду № 35, наданих Харківським обласним державним нотаріальним архівом Головного територіального управління юстиції у Харківській області листом від 17 травня 2019 року за № 1373/01-21, судом встановлено наступне. Згідно рішення виконавчого комітету Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області № 48 від 12 жовтня 1999 року «Про оформлення права особистої власності на житлові будинки» було вирішено видати свідоцтво про право особистої власності на житлові будинки, зокрема, по [ADDRESS] [PERSON] у цілій долі (а. с. 119 т. 2). Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 22 жовтня 1999 року виконавчим комітетом Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в цілому на праві особистої власності належить [PERSON] . Свідоцтво видане на підставі рішення Мелихівської сільської рада Нововодолазького району Харківської області від 12 жовтня 1999 року № 48 та зареєстроване 22 жовтня 1999 року в Нововодолазькому малому державному підприємстві технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 5 під реєстровим № 357 (а. с. 120, 139, 173 т. 2). З копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ХР-21-00-047366, виданого 20 березня 1997 року Мелихівською сільською Радою народних депутатів, встановлено, що [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] (виправлено на № 339 з відповідним написом та печаткою «правленому на № 339 вірити»), на підставі рішення виконкому Мелихівської сільської Ради народних депутатів від 29 листопада 1995 року № 13, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,60 гектарів згідно з планом. Землю передано для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 361. Кількісна характеристика земель, переданих у приватну власність всього 0,60 гектарів, в тому числі ріллі 0,55 гектарів, під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,05 гектарів. На плані зовнішніх меж земельної ділянки зображена цілісна земельна ділянка розміром 0,60 га (а. с. 13 14, 30 31 т. 1, а. с. 141, а. с. 175 т. 2). Про те, що у державному акті на право приватної власності на землю серії ХР-21-00-047366 зображена одна земельна ділянка площею 0,60 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (без визначення конкретних розмірів) підтвердило у своїх письмових поясненнях й Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (а. с. 220 222, а. с. 227 228 т. 1, а. с. 13 15, 26 27 т. 2). Разом із тим, як убачається з копії рішення виконавчого комітету Мелихівської сільської Ради народних депутатів № 13 від 29 листопада 1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» було вирішено передати безоплатно в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,35 га для ведення підсобного господарства по [ADDRESS] (а. с. 32 т. 1). Згідно повідомлення сільського голови Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області В. Г. Рудаченка від 05 січня 2016 року № 3, рішення виконкому Мелихівської сільської Ради народних депутатів від 29 листопада 1995 року № 13 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність» є чинним (а. с. 34 т. 1). Відповідно до довідки про визначення грошової оцінки земельної ділянки № [NUMBER] , виданої 26 вересня 2000 року Нововодолазьким районним відділом земельних ресурсів та складеної на підставі заяви [PERSON] (державний акт на право приватної власності на землю серії ХР-21-00-047366), грошова оцінка земельної ділянки, розташованої у [ADDRESS] , площею 0,60 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, складає 905 гривень (а. с. 142, 176 т. 2). Як убачається з матеріалів справи, 26 вересня 2000 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) був укладений договір про купівлю-продаж житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровим І. В. й зареєстрований в реєстрі за № 2839 (бланк АВН 056247). Зі змісту вказаного договору купівлі-продажу встановлено, що [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою на земельній ділянці, площею 0,60 га, яка надана [PERSON] у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, знаходиться житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 51,7 кв.м, у тому числі житлової площі 33,9 кв.м., та такі побутові та господарські споруди, позначені на генплані: сарай літ. «Б», сарай літ. «В», уборна літ. «Д», сарай літ. «З», погріб літ. «М», погріб літ. «М1», колодязь літ. «К», огорожа літ. «NN1», що підтверджується довідкою Нововодолазького малого державного підприємства технічної інвентаризації від 23 серпня 2000 року за номером 804. Вказаний житловий будинок належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 22 жовтня 1999 року виконкомом Мелихівської сільської ради на підставі рішення виконкому тієї ж ради від 12 жовтня 1999 року номер 48 та зареєстрованого Нововодолазьким МДПТІ 22 жовтня 1999 року за номером 5-357. Земельна ділянка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ХР номер 21-00-047366, виданого 20 березня 1997 року Мелихівською сільською радою на підставі рішення виконкому тієї ж ради від 29 листопада 1995 року номер 13 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 361. Вказаний житловий будинок продано за 29094 гривні, земельна ділянка продана за 905 гривень, які продавець [PERSON] отримала повністю до підписання цього договору. Інвентаризаційна оцінка житлового будинку на 2000 рік становить 29094 гривні. Нормативна ціна земельної ділянки складає 905 гривень. Продавець свідчить, що до вчинення цього договору зазначений житловий будинок та земельна ділянка нікому іншому не продані, не подаровані, не заставлені, у спорі і під забороною не значаться. Зміст статті 22 Земельного кодексу України сторонам роз`яснено. Цей договір складений і посвідчений у чотирьох примірниках, один з котрих зберігається у справах приватного нотаріуса Нововодолазького нотаріального округу Харківської області, а останні, у тому числі примірник, що має силу оригіналу, видаються покупцю [PERSON] . У вказаному договорі зазначено, що відповідно зі статтею 227 Цивільного кодексу України договір підлягає реєстрації у Нововодолазькому МДПТІ Харківської області (а. с. 101 т. 1, а. с. 121, 138, 172 т. 2). З копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ВАА № 927967, виданого 01 серпня 2003 року Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації, номер витягу 1146285, реєстраційний номер 2104260, убачається, що 01 серпня 2003 року було прийнято рішення про реєстрацію права приватної власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , де власником з розміром часток 1/1 вказаний [PERSON] , підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу АВН 056247 від 26 вересня 2000 року, приватний нотаріус Краснопьоров І. В., реєстраційний номер 2839. Номер запису 357 в книзі 5. При цьому у вказаному витязі зазначено, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці сільської ради (а. с. 102 т. 1, а. с. 122 т. 2). Відповідно до копії Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно серії ВАА № 927968, виданого 01 серпня 2003 року Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації, номер витягу 1146523, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності з розміром часток 1/1 належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу АВН 056247 від 26 вересня 2000 року, приватний нотаріус Краснопьоров І. В., реєстраційний номер 2839. Домоволодіння складається з: житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 67,8 кв.м, житловою площею 33,9 кв.м.; тамбур літ. «а», віранда літ. «а1», ганок літ. «а2», ганок літ. «а3», сарай літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», вбиральня літ. «Д», літній душ літ. «Е», сарай літ. «З», погріб літ. «М», погріб літ. «М1», ворота літ. «N», забор літ. «N1», колодязь літ. «К». У вказаному витязі зазначено, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці сільської ради, площа земельної ділянки 1000 кв.м. (а. с. 123 т. 2). При цьому у листі від 25 квітня 2019 року за № 365 Комунальне некомерційне підприємство «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» повідомило, що в інвентаризаційній справі № 376 є договір від 26 вересня 2000 року з назвою «про купівлю-продаж житлового будинку та земельної ділянки», в тексті якого вказано, що продавцю належить земельна ділянка на праві приватної власності. В архівній справі відсутні копії документів на приватну земельну ділянку. В подальшому при реєстрації договорів купівлі-продажу вказано на земельній ділянці сільської ради (а. с. 115 т. 2). Таким чином встановлено, що при укладанні 26 вересня 2000 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що був посвідчений приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровим І. В. й зареєстрований в реєстрі за № 2839 (бланк АВН 056247), остання відчужила належні їй житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,60 га, на якій знаходиться домоволодіння з побутовими та господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , але при його реєстрації 01 серпня 2003 року у Нововодолазькому малому комунальному підприємстві технічної інвентаризації, останнє помилково вказало статус земельної ділянки земельна ділянка сільської ради, хоча вона перебувала у приватній власності, а також невірно зазначило розмір даної земельної ділянки. Надалі, як свідчать наявні в матеріалах справи докази, 09 серпня 2003 року між [PERSON] (даруватель) та [PERSON] (обдарований) був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Разіною Л. О. й зареєстрований в реєстрі за № 1721 (бланк ВАМ № 701669). Зі змісту вказаного договору дарування встановлено, що [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар належний дарувателю на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] . На земельній ділянці належній сільській раді площею 1000 кв.м. розташовані: один жилий будинок площею 33,9 кв.м., загальна площа 67,8 кв.м., позначений на плані присадибної ділянки літерою «А-1» та надвірні будівлі: тамбур літ. «а», віранда літ. «а1», ганок літ. «а2», ганок літ. «а3», сарай літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», вбиральня літ. «Д», літній душ літ. «Е», сарай літ. «З», погріб літ. «М», погріб літ. «М1», ворота літ. «N», забор літ. «N1», колодязь літ. «К». Житловий будинок, що відчужується за цим договором належить дарувателю на підставі договору про купівлю-продаж, посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровим І. В. 26 вересня 2000 року за реєстровим № 2839. Право власності дарувателя на відчужуваний житловий будинок зареєстроване Нововодолазьким МКПТІ (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1146285 від 01 серпня 2003 року, реєстраційний № 2104260) номер запису 357 в книзі № 5. Право власності на жилий будинок у обдарованого виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору (а. с. 103 т. 1, а. с. 124 т. 2). Згідно копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ВАА № 128235, виданого 11 вересня 2003 року Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації, номер витягу 1452333, реєстраційний номер 2104260, убачається, що 11 вересня 2003 року було прийнято рішення про реєстрацію права приватної власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , де власником з розміром часток 1/1 вказаний [PERSON] , підстава виникнення права власності договір дарування ВАМ 701669 від 09 серпня 2003 року, приватний нотаріус Разіна Л. О., реєстраційний номер 1721. Номер запису 357 в книзі 5. При цьому у вказаному витязі зазначено, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці сільської ради (а. с. 104 т. 1, а. с. 125 т. 2). Відповідно до копії Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно серії ССА № 967461, виданого 22 вересня 2006 року Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації, номер витягу 11926616, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності з розміром часток 1/1 належить [PERSON] на підставі договору дарування ВАМ 701669 від 09 серпня 2003 року, приватний нотаріус Разіна Л. О., реєстраційний номер 1721. Домоволодіння складається з: житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 67,8 кв.м, житловою площею 33,9 кв.м.; тамбур літ. «а», віранда літ. «а1», ганок літ. «а2», ганок літ. «а3», сарай літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», вбиральня літ. «Д», літній душ літ. «Е», сарай літ. «З», погріб літ. «М», погріб літ. «М1», ворота літ. «N», огорожа літ. «N1», колодязь літ. «К». У вказаному витязі зазначено, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці сільської ради, площа земельної ділянки 1000 кв.м. (а. с. 126 т. 2). Судом встановлено, що 12 жовтня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Черкашиною Г. В. й зареєстрований в реєстрі за № 2488 (бланк ВЕВ № 528783). За змістом вказаного договору, [PERSON] продав, а [PERSON] , [PERSON] купили в рівних частинах житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На земельній ділянці сільської ради площею 1000 кв.м. розташовано: житловий будинок літ. «А-1» житловою площею 33,9 кв.м., загальною площею 67,8 кв.м., та такі надвірні будівлі: тамбур літ. «а», віранда літ. «а1», ганок літ. «а2», ганок літ. «а3», сарай літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», вбиральня літ. «Д», літній душ літ. «Е», сарай літ. «З», погріб літ. «М», погріб літ. «М1», ворота літ. «N», забор літ. «N1», колодязь літ. «К». Цей житловий будинок належить [PERSON] на підставі договору дарування жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Разіною Л. О. 09 серпня 2003 року за реєстровим № 1721, зареєстрованого Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації 11 вересня 2003 року, згідно витягу про реєстрацію 1452333, номер запису 357 в книзі 5, реєстраційний номер 2104260. У договорі зазначено, що зміст статтей 334, 377 Цивільного кодексу України, статтей 120, 125 Земельного кодексу України сторонам нотаріусом роз`яснено. Як свідчить реєстраційний напис на вказаному договорі, наведене домоволодіння зареєстроване в Нововодолазькому малому комунальному підприємстві технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] 1/2 та [PERSON] 1/2; записний в реєстраційну книгу № 5 за реєстровим номером 357 22 листопада 2006 року (а. с. 40 41 т. 1, а. с. 127 т. 2). З копії Витягу з Державного реєстру правочинів № 3050348, виданого 20 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Черкашиною Г. В., убачається, що у реєстрі зареєстрований правочин № 1655234, а саме договір-купівлі продажу, посвідчений 20 жовтня 2006 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 2488, приватний нотаріус Черкашина Г. В., бланк ВЕВ 528783, предмет правочину: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , відчужувач: [PERSON] , набувач: [PERSON] , [PERSON] (а. с. 42 т. 1). Відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССВ № 236552, виданого 22 листопада 2006 року Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації, номер витягу 12593867, реєстраційний номер 2104260, встановлено, що 22 листопада 2006 року було прийнято рішення про реєстрацію права приватної власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , де власниками з розміром часток по 1/2 вказані [PERSON] та [PERSON] , підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу ВЕВ 528783 від 20 жовтня 2006 року, приватний нотаріус Черкашина Г. В., реєстраційний номер 2488. Номер запису 357 в книзі 5. При цьому у вказаному витязі зазначено, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці сільської ради (а. с. 43 т. 1, а. с. 128 т. 2). Виконавчий комітет Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області 22 грудня 2015 року надав довідку за № 881, в якій вказано, що домоволодіння в [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності. Державний акт на земельну ділянку на право приватної власності на ім`я [PERSON] , де номер будинку був помилково вказаний як [ADDRESS] , номер об`єкта по господарському обліку 0135-1 (а. с. 35 т. 1). Згідно повідомлення сільського голови Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області В. Г. Рудаченка від 05 січня 2016 року № 2, домоволодіння, яке належить [PERSON] (1/2 частина) та [PERSON] (1/2 частина) на праві приватної власності, знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Раніше адресу цього домоволодіння як [ADDRESS] вважати недійсною (а. с. 33 т. 1). Листом № 29-20.26-0.4-2/2-16 від 04 січня 2016 року Відділ Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Харківської області повідомив, що інформація щодо правового статусу земельної ділянки в [ADDRESS] відсутня (а. с. 36, 121 т. 1). 25 травня 2016 року Нововодолазькою об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області надано довідку за № 2136/10/20-20-12-27, а також 30 листопада 2017 року Нововодолазьким відділенням Південної об`єднаної державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області надано довідку за № 1879/10/20-20-00-18 щодо сплати земельного податку за земельні ділянки [PERSON] , з яких убачається, що за даними картки особового рахунку платника податків в податковій інспекції обліковується земельні ділянки, а саме: 0,25 га присадибна ділянка, 0,35 га рілля 49Е. За дані земельні ділянки була здійснена сплата з 2009 року по 2017 рік [PERSON] (а. с. 105, 186 т. 1). Як убачається з копії рішення VІІІ сесії V скликання Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 24 травня 2007 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку» на підставі поданої заяви громадянина [PERSON] , який мешкає по [ADDRESS] , Мелихівська сільська рада вирішила дозволили [PERSON] виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та виділенню її в натурі з визначенням меж для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га та 0,35 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] (а. с. 63 т. 3). Листом від 02 квітня 2019 року за № 5 Фізична особа підприємець [PERSON] повідомила [PERSON] про неможливість розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в [ADDRESS] , відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку ХР-21-00-047366, оскільки площа земельної ділянки вказана в договорі купівлі-продажу від 20 жовтня 2006 року не відповідає площі зазначеного державного акту (а. с. 89 т. 2). З копії актового запису про смерть № 47 від 03 лютого 2021 року, складеного Мереф`янською міською радою Харківського району Харківської області, та наданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) листом від 07 липня 2021 року за № 1171-22-13-09, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 95 років у місті Мерефа Харківського району Харківської області (а. с. 169 170 т. 3). Аналогічна інформація міститься у копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 03 лютого 2021 року Мереф`янською міською радою Харківського району Харківської області, з якого убачається, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 95 років у місті Мерефа Харківського району Харківської області (а. с. 180 т. 3). Перевіривши матеріали спадкової справи № 14/2021, заведеної 10 квітня 2021 року після смерті [PERSON] , що були направлені на адресу суду приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Змієвською Т. М. листом від 24 вересня 2021 року № 269/01-16, встановлено, що після смерті [INFO] [PERSON] до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини звернувся спадкоємець [PERSON] , [INFO] , який вказав, що є племінником померлої та особу якого встановлено за паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданого Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області 29 січня 1998 року. Інші спадкоємці, зокрема, [PERSON] та [PERSON] , онуки померлої, від прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , відмовились (а. с. 218 226 т. 3). При вирішенні данного спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ, Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ, Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, а також Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV. Конституція України у статті 14 гарантує право власності на землю. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності (право мирного володіння майном), який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вирішуючи спір, суд виходить з положень частини 1 статті 58 Основного закону України та статті 5 Цивільного кодексу України, яка визначає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19)) вказав, що за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Таким чином, на момент набуття [PERSON] у власність житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,60 га за цією ж адресою з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, а також на момент їх відчуження [PERSON] 26 вересня 2000 року діяли норми Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ, Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, а також Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (далі Закон України «Про власність»). У відповідності до приписів частини 4 статті 2 Закону України «Про власність» власність в Україні виступала в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності були рівноправними. Об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення (частина 1 статті 13 Закону України «Про власність»). Згідно зі статтею 14 Закону України «Про власність» (в редакції станом на 19 квітня 1995 року) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Громадяни набувають права власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Аналогічні приписи містились й у статті 6 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ, які передбачали, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського господарства); ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва, дачного і гаражного будівництва. Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно. Безоплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства та для будівництва і обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 9 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить зокрема передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. Положення статті 17 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ визначали, що у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безоплатно у власність земельні ділянки, а межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безоплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах 0,25 гектара, селища міського типу 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів не більше 0,25 гектара, у містах 0,1 гектара (частина 1 статті 56, частини 1 та 2 статті 67 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ). Як визначено у статті 94 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ, державний контроль за використанням і охороною земель здійснюється Радами народних депутатів, а також Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством охорони навколишнього природного середовища України та іншими спеціально уповноваженими на те державними органами. Порядок здійснення державного контролю за використанням і охороною земель встановлюється законодавством України. Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. За приписами статті 23 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ (дію статті 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету № 15-92 від 26 грудня 1992 року згідно Декретом № 15-92 від 26 грудня 1992 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів. Згідно зі статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» сільським, селищним, міським радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», посвідчується відповідною радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю (стаття 3 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок»). Як встановлено під час судового розгляду справи, рішенням виконавчого комітету Мелихівської сільської Ради народних депутатів № 13 від 29 листопада 1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» було вирішено передати безоплатно в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,35 га для ведення підсобного господарства за адресою: [ADDRESS] (помилково вказаний як № 315). У Державному акті на право приватної власності на землю серії ХР-21-00-047366, виданого 20 березня 1997 року Мелихівською сільською Радою народних депутатів, встановлено, що [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] (виправлено на № 339 з відповідним написом та печаткою «правленому на № 339 вірити»), на підставі рішення виконкому Мелихівської сільської Ради народних депутатів від 29 листопада 1995 року № 13, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,60 гектарів згідно з планом. Землю передано для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (кількісна характеристика земель, переданих у приватну власність всього 0,60 гектарів, в тому числі ріллі 0,55 гектарів, під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,05 гектарів). При цьому на плані зовнішніх меж земельної ділянки зображена цілісна земельна ділянка розміром 0,60 га., що також знайшло своє підтвердження у письмових поясненнях Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. Право громадян на відчуження належного їм майна було чітко закріплено у частині 3 статті 19 Закону України «Про власність». Також у статті 225 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року було передбачено право власника на продаж належного йому майна. Під час судового розгляду справи встановлено, що 26 вересня 2000 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) був укладений договір про купівлю-продаж житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровим І. В. й зареєстрований в реєстрі за № 2839 (бланк АВН 056247). Зі змісту вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою на земельній ділянці, площею 0,60 га, яка надана [PERSON] у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, знаходиться житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 51,7 кв.м, у тому числі житлової площі 33,9 кв.м., та такі побутові та господарські споруди, позначені на генплані: сарай літ. «Б», сарай літ. «В», уборна літ. «Д», сарай літ. «З», погріб літ. «М», погріб літ. «М1», колодязь літ. «К», огорожа літ. «NN1», що підтверджується довідкою Нововодолазького малого державного підприємства технічної інвентаризації від 23 серпня 2000 року за номером 804. Вказаний житловий будинок належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 22 жовтня 1999 року виконкомом Мелихівської сільської ради на підставі рішення виконкому тієї ж ради від 12 жовтня 1999 року номер 48 та зареєстрованого Нововодолазьким МДПТІ 22 жовтня 1999 року за номером 5-357. Земельна ділянка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ХР номер 21-00-047366, виданого 20 березня 1997 року Мелихівською сільською радою на підставі рішення виконкому тієї ж ради від 29 листопада 1995 року номер 13 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 361. Вказаний житловий будинок продано за 29094 гривні, земельна ділянка продана за 905 гривень, які продавець [PERSON] отримала повністю до підписання цього договору. Інвентаризаційна оцінка житлового будинку на 2000 рік становить 29094 гривні. Нормативна ціна земельної ділянки складає 905 гривень. Продавець свідчить, що до вчинення цього договору зазначений житловий будинок та земельна ділянка нікому іншому не продані, не подаровані, не заставлені, у спорі і під забороною не значаться. Зміст статті 22 Земельного кодексу України сторонам роз`яснено. Цей договір складений і посвідчений у чотирьох примірниках, один з котрих зберігається у справах приватного нотаріуса Нововодолазького нотаріального округу Харківської області, а останні, у тому числі примірник, що має силу оригіналу, видаються покупцю [PERSON] . У вказаному договорі зазначено, що відповідно зі статтею 227 Цивільного кодексу України договір підлягає реєстрації у Нововодолазькому МДПТІ Харківської області. Отже у вказаному договорі сторони на підставі вільного волевиявлення дійшли згоди щодо відчуження житлового будинку з господарськими спорудами разом із земельною ділянкою площею 0,60 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, на якій знаходиться вказані об`єкти, тобто конкретно визначили й розмір земельної ділянки, що переходить у власність [PERSON] . При цьому, [PERSON] як продавець не могла не розуміти, що користування будинком з побутовими та господарськими спорудами неможливе без використання земельної ділянки, тому й відчужила її у розмірі саме 0,60 га. Також нотаріусом було роз`яснено сторонам правочину положення статті 22 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ, про що мається відмітка у договорі перед його підписами сторонами. Положеннями статті 153 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року передбачалось, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними умовами є ті умови договору, які визначені такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ці форма і не потребувалась (стаття 153 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року). Згідно зі статтею 227 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Крім того, як визначено у частини 3 статті 18 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (стаття 22 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ). Імперативними приписами частини 1 статті 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ було визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходять у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної власності у власність або користування здійснюється в порядку відведення. В даному випадку, як вже зазначалось, [PERSON] відчужила житловий будинок з господарськими спорудами разом із земельною ділянкою площею 0,60 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, на якій знаходиться вказані об`єкти, за адресою: [ADDRESS] . Зміни цільового призначення та розміру земельної ділянки, яка визначена за документами, як суцільна, не було. У статті 128 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року було унормовано, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визначається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. При цьому на час відчуження [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки площею 0,60 га лише сам договір купівлі-продажу у відповідності до приписів статті 227 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року підлягав реєстрації у державному підприємстві бюро технічної інвентаризації місцевого органу державної виконавчої влади. Водночас, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Суть державної реєстрації прав це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 06 жовтня 2021 року у справі № 910/13574/20. До того ж, у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Подібний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 04 лютого 2019 року у справі № 463/1696/15-ц (провадження № 61-29220св18). Більш того, правовстановлюючим документом на нерухоме майно отримане в результаті укладеного між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, був саме договір про купівлю-продаж житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений 26 вересня 2000 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровим І. В. й зареєстрований в реєстрі за № 2839, у відповідності до «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361 (яка була чинною на час посвідчення договору). При цьому, на виконання пункту 21 розділу ІІ наведеної Інструкції приватний нотаріус Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоров І. В. залишив у нотаріальній справі оригінали документів, на підставі яких вчинив відповідну нотаріальну дію посвідчив договір про купівлю-продаж житлового будинку та земельної ділянки, укладений 26 вересня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується дослідженими у судовому засіданні матеріалами й документами справи архівного фонду № 35, наданих Харківським обласним державним нотаріальним архівом Головного територіального управління юстиції у Харківській області листом від 17 травня 2019 року за № 1373/01-21. Таким чином, у розумінні статтей 128, 227 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, статтей 18, 22 та 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ, [PERSON] набув права власності на житловий будинок з господарськими спорудами разом із земельною ділянкою площею 0,60 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, на якій вони розташовані, за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору про купівлю-продаж житлового будинку та земельної ділянки, посвідченого 26 вересня 2000 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровим І. В. й зареєстрованого в реєстрі за № 2839. При цьому в подальшому вказаний договір на виконання приписів статті 227 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року був зареєстрований у Нововодолазькому малому комунальному підприємстві технічної інвентаризації. З огляду на вищевикладене, твердження третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та його представника адвоката Мякоти Тетяни Миколаївни про те, що на даний час єдиним та законним власником земельної ділянки площею 0,60 га, яка є предметом спору, є саме [PERSON] та відповідно її спадкоємці, не ґрунтується на приписах законодавства. Окремо суд звертає увагу, що з моменту відчуження житлового будинку з господарськими спорудами разом із земельною ділянкою площею 0,60 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , тобто з 26 вересня 2000 року, [PERSON] не використовувала вказану земельну ділянку у власних потребах та для захисту своїх права як власника до суду не зверталась, у тому числі щодо її витребування. Як встановлено під час судового розгляду справи, при реєстрації Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації укладеного 26 вересня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] договору про купівлю-продаж житлового будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровим І. В. й зареєстрованого в реєстрі за № 2839 (бланк АВН 056247), та формуванні Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ВАА № 927967 від 01 серпня 2003 року, номер витягу 1146285, реєстраційний номер 2104260, у даному документі Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації помилково було зазначено, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке на праві приватної власності з розміром часток 1/1 належить [PERSON] , знаходиться на земельній ділянці сільської ради. У подальшому 09 серпня 2003 року між [PERSON] (даруватель) та [PERSON] (обдарований) був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Разіною Л. О. й зареєстрований в реєстрі за № 1721 (бланк ВАМ № 701669). Предметом вказаного договору був житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . При цьому у вказаному договорі нотаріус вказала, що житловий будинок з надвірними будівлями розташований на земельній ділянці належній сільській раді площею 1000 кв.м. та послалась як на правовстановлюючий документ договір про купівлю-продаж, посвідчений приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровим І. В. 26 вересня 2000 року за реєстровим № 2839. Разом із тим у вказаному документі (договорі про купівлю-продаж, посвідченому 26 вересня 2000 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровим І. В. й зареєстрованого в реєстрі за № 2839) чітко визначено, що окрім житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , була відчуження й земельна ділянка площею 60 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства за цією ж адресою, яка належала [PERSON] на праві приватної власності. Доказів того, що право приватної власності на вказану земельну ділянку було припинено та вона повернута у розпорядження відповідної сільської ради (на той час Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області) матеріали справи не містять. Відповідно до статті 243 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. У частині 3 статті 244 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року було визначено, що до договору дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Як вже зазначалось, згідно зі статтею 227 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. 25 жовтня 2001 року був прийнятий Земельний кодекс України у редакції Закону України № 2768-ІІІ, який набрав чинності з 01 січня 2002 року та у частині 1 статті 120 (у редакції, чинній на момент укладання договору дарування) було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правих угод, а право користування на підставі договору оренди. При цьому у пункті 7 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ визначено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки . Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 Земельного кодексу України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 125 Земельного кодексу України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 120 Земельного кодексу України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 01 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню. З урахуванням вищевикладеного суд погоджується з доводами позивачів, що при переході від [PERSON] до [PERSON] права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, які розміщені на земельній ділянці площею 0,60 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, за адресою: [ADDRESS] , на підставі відповідно договору дарування, посвідченого 09 серпня 2003 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Разіною Л. О. й зареєстрованого в реєстрі за № 1721, до останнього перейшло й право власності на спірну земельну ділянку площею 0,60 га., тобто у розмірі, що належала попередньому власнику. 12 жовтня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Черкашиною Г. В. й зареєстрований в реєстрі за № 2488. За змістом вказаного договору, [PERSON] продав, а [PERSON] , [PERSON] купили в рівних частинах житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, у вказаному договорі вказано, що житловий будинок та надвірні будівлі розташовані на земельній ділянці сільської ради площею 1000 кв.м., що фактично не відповідало дійсності, оскільки раніше вказана земельна ділянка була передана у приватну власність та відчужена [PERSON] разом із житловим будинком. З 01 січня 2004 року набув чинності Цивільний кодекс України в редакції Закону України № 435-IV. У статті 377 Цивільного кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент укладання позивачами договору купівля-продажу житлового будинку) було визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить права власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідної для їх обслуговування. Таким чином положення статті 377 Цивільного кодексу України встановлює, що при купівлі будинку, споруди право власності чи користування на земельну ділянку під ним переходить до нового власника автоматично, без зміни цільового призначення, на тих же умовах, що і для попереднього власника. Відповідно до статті 334 Цивільного кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент укладання позивачами договору купівля-продажу житлового будинку) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Передання майна вважається врученим його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядного документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально. Якщо договір підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Як свідчать наявні в матеріалах справи докази, позивачі в установленому законом порядку зареєстрували своє право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Разом із тим, частини 1 та 4 статті 120 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент укладання позивачами договору купівля-продажу житлового будинку) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду права власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договору відчуження будівлі і споруди. При цьому при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 125 Земельного кодексу України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, необхідно виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 303/3617/19-ц (провадження № 61-9799св22). Про принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованій на ній нерухомості було прийнято багато постанов Верховного Суду у різних спорах, і Верховний Суд неодноразово підтверджував його важливість. Так, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 Земельного кодексу України, викладений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується і випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Якщо сторони в договорі, спрямованому на відчуження будинку, не обумовили розміру земельної ділянки, на якій такий будинок розташований, то встановлення розміру здійснюється відповідно до нормативів, визначених у цій місцевості, та мети, з якою земельна ділянка використовується. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункти 90, 92, 94) звернула увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею); принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди має фундаментальне значення, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності (пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18). Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна (постанова Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 924/856/20). У даній справі судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,60 га за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства у встановленому законом порядку була передана у приватну власність [PERSON] суцільним розміром. У подальшому остання відчужила у встановленому на той час законом порядку цю земельну ділянку (суцільним розміром) разом із житловим будинком та господарськими будівлями, що ній знаходяться, [PERSON] . Надалі при укладанні наступних догорів про відчуження житлового будинку з господарськими будівлями за вищевказаною адресою з невідомих причин у правовстановлюючих документах було вказано, що житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці сільської ради, що не відповідає дійсності, оскільки доказів того, що спірна земельна ділянка була повернута у власність сільської ради, матеріали справи не містять, та відповідачем, зокрема Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, яка є правонаступником Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, не доведено. З урахуванням норм земельного та цивільного законодавства, а також принципу цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою, спірна земельна ділянка перейшла від [PERSON] до [PERSON] та від останнього до позивачів у рівних частинах згідно укладеного 12 жовтня 2006 року договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Черкашиною Г. В. й зареєстрований в реєстрі за № 2488. При цьому, як вже зазначалось, з моменту відчуження 26 вересня 2000 року житлового будинку з господарськими спорудами разом із земельною ділянкою площею 0,60 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та її спадкоємці не використовувала вказану земельну ділянку у власних потребах та для захисту своїх права як власника до суду не зверталась. Про свої права як власника спірної земельної ділянки третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та згодом її спадкоємець, заявили лише у 2016 році під час ініціювання даного судового спору. Доводи [PERSON] та його представника, що позивачі не довели порушення своїх права, суд відхиляє з огляду на наступне. Так, при придбанні у власність житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] не знали, що спірна земельна ділянка вже була передана у приватну власність у встановленому на той час законодавством, оскільки у договорі купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 12 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Черкашиною Г. В. й зареєстрований в реєстрі за № 2488, зазначено, що житловий будинок з господарськими будівлями розташований на землі сільської ради. З 2006 року саме позивачі використовують спірну земельну ділянку у власних потребах, платять за неї земельний податок та навіть намагались реалізувати свої права на оформлення її у власність, що підтверджується рішенням VІІІ сесії V скликання Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 24 травня 2007 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку», тому мовити про відсутність у позивачів порушеного права на спірну земельну ділянку як власників житлового будинку з господарськими будівлями, що на ній розташовані, підстав не має. Земельно-правові та цивільно-правові норми встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомості, а також частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на земельну ділянку на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, провадження № 12-143гс18 (пункт 8.17); від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, провадження № 14-458цс18 (пункт 61); від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, провадження № 14-438цс19 (пункт 42)). Відповідно до частини 1 статті 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Як визначено у статті 10 Цивільного процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до вимог частини 1 статті 15 і частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для його захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі єдиним унікальним № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). Загальний перелік таких способів захисту цивільного права та інтересів визначений у статті 16 Цивільного кодексу України, пункт 1 частини 2 якої обумовлює, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Як вже зазначалось, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з частиною 1 та 2 статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. При цьому, розв`язуючи спір, суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 750/3917/17 (провадження № 14-24цс20) вказано, що особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У постанові Верховного Суду від 03 серпня 2020 року у справі № 167/867/17 (провадження № 61-17092св18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Згідно з частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Отже, цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Якщо ж суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)). Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)). Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 Цивільного кодексу України). Положеннями статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України). Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном. У даній справі суд виходить з приписів статтей 128, 227 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, статтей 18, 22, 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, а також статтей 120, 125 Земельного кодексу України, статтей 334, 377 Цивільного кодексу України (у редакціях, що були чинними на момент укладання відповідних договорів від 26 вересня 2000 року, від 09 серпня 2003 року та від 12 жовтня 2006 року), приймає до уваги принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель або споруд, й вважає, що право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 0,60 га, яка є суцільною, за адресою: [ADDRESS] , переходило від [PERSON] до [PERSON] , від [PERSON] до [PERSON] та від [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] разом із земельною ділянкою площею 0,60 га, на якому вони розміщені, оскільки у договорах від 09 серпня 2003 року та від 12 жовтня 2006 року не було визначено іншого розміру ділянки, а її правовий статус взагалі був визначений помилково як землі сільської ради. Таким чином, позовні вимоги про визнання в рівних частинах за кожним право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] у розмірах, зазначених у державному акті ХР-21-00-047366, а саме земельну ділянку площею 0,60 гектарів в межах згідно з планом є обґрунтованими. Приходячи до того, суд бере до уваги, що в силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 та частина 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України). Як визначено у статті 89 наведеного кодифікованого закону України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (пункт 60 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №291/1352/20 (провадження №61-11047св23)). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 зробила правовий висновок, відповідно до якого принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Відтак, виходячи з засад свободи у наданні сторонами своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивачів та можливість їх задоволення у повному обсязі. Окремо суд зазначає, що усна заява представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] адвоката Мякоти Тетяни Миколаївни про порушення позивачами строку позовної давності на звернення до суду, не може бути взята до уваги та, відповідно не підлягає застосуванню, з огляду на наступне. Відповідно до частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. У відповідності до частини 1 статті 42 Цивільного процесуального кодексу України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина 1 статті 48 Цивільного процесуального кодексу України). У даній справі відповідачами є Старовірівська сільська рада Нововодолазького (нині Берестинського) району Харківської області та [PERSON] , які з відповідними заявами до суду не зверталися, а третя особа, яка не заявляю самостійних вимог щодо предмета спору, таким правом законом не наділена. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням положень частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України за якими суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог; при цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки питання відшкодування судових витрат під час звернення до суду з позовом [PERSON] , [PERSON] не порушувалось, процесуальне рішення з вказаного питання судом не приймається. Також суд враховує, що ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 13 грудня 2016 року за клопотанням [PERSON] та [PERSON] були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження земельної ділянки площею 0,60 га, цільове призначення якої обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка на підставі рішення виконавчого комітету Мелихівської сільської ради № 13 від 29 листопада 1995 року була передана у приватну власність [PERSON] (державний акт серія ХР- 21-00-047366) до вирішення справи по суті. Відповідно до частини 7 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи те, клопотань від учасників справи про скасування заходу забезпечення позову не надходило, останній продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, після чого вважається скасованими. На підставі викладеного,

Outcome: approved