Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

[PERSON] , діючи через представника адвокатку Гренджа Вікторію Юріївну, звернулася до Міжгірського районного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. В обґрунтування позову посилалась на те, що в період з 25 травня 2013 року по 04 липня 2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, який рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 04.07.2022 у справі № 302/470/22 було розірвано. В шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу між сторонами їх малолітній син [PERSON] , залишився проживати разом з матір`ю позивачкою [PERSON] , за її місцем проживання та реєстрації: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] фактично з жовтня 2021 року перейшов на постійне місце проживання до будинку своїх батьків за адресою: [ADDRESS] , що по суті і призвело до припинення шлюбних стосунків між подружжям та розірвання шлюбу. З початку 2022 року відповідач [PERSON] фактично постійно проживає та працює в Чеській Республіці, коштів на утримання сина позивачці не надає з часу припинення шлюбних відносин, а саме в жовтні 2021 року відповідач [PERSON] залишив позивачці 1000 Євро на утримання дитини і після цього припинив надавати будь-яку матеріальну допомогу дитині, позивачці. Під час розгляду справи № 351/2437/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, відповідач [PERSON] заявив, що готовий брати участі спів мірно з позивачкою в утриманні дитини та сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] , 2013 року народження, в розмірі 8000-10000 грн щомісячно, в тому числі і оплатити аліменти за минулий період. За наведених підстав, з врахуванням прожиткового мінімуму на дитину віком від 8 років, позивачка просить суд визначити аліменти на утримання сина за минулий період в розмірі: 3000 грн щомісячно, починаючи з травня 2022 року по грудень 2023 року, всього в сумі 60000 грн за цей період; 4000 грн щомісячно, починаючи з січня 2024 року по грудень 2024 року, всього 48000 грн за цей період;10000 грн щомісячно, починаючи з січня 2025 року по листопад 2025 року, всього в сумі 110000 грн за цей період. Також, позивачка [PERSON] , просить суд, визначити стягувати з відповідача щомісячно на її користь, на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі 10000 грн щомісячно, але не менше 100 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 01.12.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді від 27 листопада 2025 року було відкрито провадження в справі, постановлено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] , діючи через представника адвоката Кривка П.П., подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що заявлений [PERSON] позов визнає частково, не заперечує щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 6 000 грн на місяць від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Решта позовних вимог ним не визнаються мотивуючи тим, що у позовній заяві позивач [PERSON] просить стягнути з нього на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] за минулий період з травня 2022 року по листопад 2025 року в сумі 218000 (двісті вісімнадцять тисяч) грн. Зазначені позивачем до стягнення суми є явно завищеними і для відповідача абсолютно непосильними для сплати на даний час в силу того, що він тимчасово перебуваючи за кордоном, отримує досить незначні, нерегулярні і мінливі доходи з виконання різного роду робіт. Значна частина цих доходів йде на оплату найманого житла, житлово-комунальних послуг, страхових платежів, придбання продуктів харчування, одягу, оплата за проїзд міським транспортом, тощо. Таким чином, щомісячного заробітку ледве хватає на та оплату поточних життєво важливих потреб проживання та побуту. Крім того, він на даний час проживає в незареєстрованому шлюбі з іншою жінкою в якої є також неповнолітня дитина, а відтак, він беру участь і у спільних витратах, пов`язаних з утриманням нової сім`ї. Також зазначив, що відповідно до чинного законодавства суд може присудити аліменти за минулий час (не більш як за десять років) виключно за умови, що: позивач вживав заходи щодо одержання аліментів з відповідача; відповідач ухилявся від сплати аліментів. Позивачка [PERSON] не надала до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Тому просить суд, позов позивача про стягнення з нього аліментів на утримання дитини задовольнити частково та стягувати з нього у користь позивача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 6 000 грн але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлений позов із викладених у ньому підстав. Просить задовольнити позовні вимоги повністю. Представниця позивачки [PERSON] - адвокатка Гренджа В.Ю. в судове засідання не з`явилася, проте подала заяву про розгляд справи без її участі, та подала до матеріалів справи протокол судового засідання від 27.10.2025 та технічний звукозапис судового засідання по справі № 351/2437/24 на підтвердження обставин зазначених у позовній заяві, які просить взяти до уваги та задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні просять задовольнити позов частково та відповідач не заперечив проти стягнення аліментів у розмірі 6 000 грн на дитину щомісячно та у решті позову відмовити з наведених підстав у поданому відзиві. Суд, дослідивши подані учасниками докази, перевіривши їх на відповідність критеріям належності, допустимості й достовірності та достатності у взаємозв`язку для вирішення спору, встановив такі фактичні обставини справи. Суд установив, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували з 25.05.2013 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 04 липня 2022 року (справа № 302/470/22) розірваний. Вказане судове рішення сторонами не оскаржено та набрало законної сили 04.08.2022. Від спільного проживання в шлюбі сторони мають неповнолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), у свідоцтві про народження якого батьком записаний [PERSON] , відповідач у справі, а в графі «мати» - [PERSON] , позивачка в справі. Згідно Витягу з реєстру Снятинської територіальної громади [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Положеннями ст. 77 і 78 ЦПК України встановлено критерії належності й допустимості доказів, дотримання яких є необхідним для можливості врахування наявних у джерелах доказів відомостей при вирішенні спору. Суд зауважує, що предметом цього позову є, зокрема, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Позивачка не заявляла вимог про стягнення додаткових витрат на дитину в порядку ст. 185 СК України. Надаючи оцінку зазначеним доказам, перевіривши їх на відповідність критеріям належності й допустимості суд констатує таке. Суд бере до уваги й уважає встановленими на підставі досліджених доказів і внаслідок визнання сторонами обставини, щодо проживання малолітньої дитини [PERSON] з позивачкою, а також відсутність фінансового матеріального забезпечення дитини з боку батька [PERSON] . З`ясовуючи можливість відповідача [PERSON] брати участь в утриманні спільної малолітньої дитини сторін суд бере до уваги визнання ним факту офіційного працевлаштування в Чеській Республіці отримання ним регулярного доходу від 20-23 тис. чеських корн і вище в місяць, а також те, що він є працездатного віку, здоровий та не має фізичних вад, які б перешкоджали йому заробляти своєю працею. Інших обставин, які б свідчили про наявність факторів, що можуть негативно впливати на можливість відповідача працювати й отримувати заробіток нарівні з іншими працівниками суд на підставі наданих сторонами доказів не встановив. Суд не бере до уваги, при вирішенні цієї справи, як докази протоколи та технічні записи судових засідань в справі № 351/2437/24, як такі, що не містять відомостей щодо обставин, які входять до предмету доказування, тобто є неналежними доказами в цій справі. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1-3 ст. 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частин сьомої-дев`ятої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Суд зауважує, що принцип забезпечення найкращих інтересів для дитини виражається через такі засади, як рівність, пріоритетність сімейних форм виховання, забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини тощо. Водночас у кожній конкретній справі реалізація принципу «найкращих інтересів дитини» потребує диференційованого підходу, який, з урахуванням конкретних життєвих обставин, суд застосовує під час вирішення питань, що стосуються прав та інтересів дитини. Суд зазначає, що у цьому спорі між батьками, як і в інших спорах, що стосуються прав та інтересів дітей, визначальне значення мають найкращі інтереси дитини, а саме вчинення батьками як особами, які несуть відповідальність за дитину, дій або прийняття ними рішень в інтересах дитини, тобто створення найкращих умов, необхідних для її утримання, забезпечення потреб у благах, що сприятимуть гармонічному, здоровому і нормальному розвитку такої дитини як особистості у фізичний, розумовій, моральній, духовній і соціальній сферах. У спорі між батьками, який випливає з сімейних відносин, суд керується справедливою рівновагою між інтересами дитини та інтересами обох батьків, яка має бути спрямована на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, тобто отримання дитиною належного матеріального утримання від обох батьків. Відповідно до практики ЄСПЛ рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Отже, з огляду на об`єктивні обставини спору насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини. Тому поведінка батьків має забезпечувати найкращі інтереси дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. У статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, а також їх призначення. Суд зауважує, що тлумачення приписів статті 179 СК України дає підстави зазначити, що аліменти - це кошти особливого призначення, їх належить використовувати для потреб дитини. На одержувача аліментів покладається обов`язок розпоряджатися аліментами лише за цільовим призначенням в інтересах дитини. З врахуванням правових висновків Верховного Суду, зокрема висловленого в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня2021 року в справі № 904/5726/19 у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Відповідно до Трудового кодексу Чеської Республіки (абзац 7 XVIII.1 Мінімальна заробітна плата (Розділ 111 Трудового кодексу) https://ppropo.mpsv.cz/XVIII1Minimalnimzdaanejnizsiurov ) місячна мінімальна заробітна плата на 2025 рік за тижневий робочий час 40 годин оголошена у розмірі 20 800 чеських крон, а погодинна мінімальна заробітна плата 124,40 чеських крон. Відповідно до офіційного курсу Національного Банку України станом на дату звернення з цим позовом до суду розмір мінімальної заробітної плати в Чеській Республіці в гривнях становить 42 201,20 грн (20 800 х 2,0289). Суд бере до уваги, що [PERSON] в судовому засіданні 22 грудня 2025 року підтвердив, що проживає в Чеській Республіці постійно впродовж останніх декількох років, є офіційно працевлаштованим і має регулярний щомісячний дохід від 20 000-22 000 чеських крон, що в гривневому еквіваленті становить 40 578-44 635 грн. Суд не може взяти до уваги доводи відповідача про наявність у нього щомісячних витрат пов`язаних із сплатою вартості найму житла, харчування, транспортних витрат і так далі позаяк такі витрати не підлягають виключенню із суми доходу, з якого стягуються аліменти. З положень ч. 5 ст. 183 Сімейного кодексу України слідує, що законодавець уважає обґрунтованим й таким, що не потребує додаткового доведення в суді розмір аліментів на одну дитину 1/4 доходів платника аліментів. Суд бере до уваги положення сімейного законодавства щодо паритетності прав і обов`язків батьків стосовно їх дітей та враховує, що неповнолітній [PERSON] [INFO] проживає з позивачкою. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, враховуючи встановлені обставини, виходячи з найкращих інтересів дитини,

Outcome: partial