Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Позивач Державний податковий університетзвернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошового боргу, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача борг за надання освітніх послуг у розмірі 1592,93 грн. та судові витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування позову зазначено, що 09.08.2023 року між Державним податковим університетом та [PERSON] , [INFO] , було укладено Договір № 23051855 про надання освітніх послуг, відповідно до умов якого позивач бере на себе зобов`язання за рахунок коштів відповідача здійснити навчання (надати освітню послугу) студенці [PERSON] . Згідно із наказом № 899 від 09.08.2023 року [PERSON] зараховано студентом 1-го курсу навчання для здобуття першого (бакалаврського) рівня вищої освіти за спеціальністю 035 «Філологія» за рахунок коштів фізичних, юридичних осіб. Загальна вартість освітньої послуги становила 34200,00 грн. Відповідно до п. 4.7 Договору відповідач щомісячно здійснює оплату за послуги до початку їх надання в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на реєстраційний рахунок позивача. Державний податковий університет повністю виконав свої зобов`язання за Договором. Наказом Університету № 1638 від 29.10.2024 року [PERSON] , студентку 2-го курсу заочної форми навчання, групи ФЛБЗ-23-1с, яка навчалась за спеціальністю 035 «Філологія» першого (бакалаврського) рівня вищої освіти за рахунок коштів фізичних, юридичних осіб, відраховано з числа студентів за невиконання умов договору з 31.10.2024 року. Таким чином, освітня послуга була надана на суму 1392,60 грн. Проте відповідачем вищезазначену суму не було сплачено. На вказану суму позивачем було нараховано інфляційне збільшення у розмірі 166,93 грн. та 3% річних у розмірі 33,40 грн. Враховуючи вищевикладене, заборгованість відповідача за Договором складає 1592,93 грн. 14 серпня 2025 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області позовну заяву було залишено без руху з зазначенням недоліків та наданням позивачу строку для їх усунення. У встановлений строк позивач усунув виявлені недоліки. Ухвалою суду від 04 вересня 2025 року за позовом було відкрито провадження та справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. 06.10.2025 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вважає, що у позивача відсутні підстави для стягнення з відповідача грошових коштів. Зазначає, що 10.10.2024 року, коли настав строк для чергового місячного платежу за Договором, вона подала заяву про відрахування за власним бажанням. При цьому, з початку навчального 2024 року та до дати наказу про її відрахування позивачем не проводилися навчальні заняття та контрольні заходи для заочної форми навчання. Звертає увагу, що працівники Університету через мобільний додаток повідомляли їй про необхідність оплати за навчання, однак жодного обґрунтованого розрахунку заявлених сум так і не було надано. Вважає, що з моменту подання нею заяви про відрахування з Університету, відповідач вважається такою, що не отримувала освітніх послуг, а, отже, не зобов`язана здійснювати їх оплату. Враховуючи викладене, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходили, тому суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частинами 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 09 серпня 2023 року між Державним податковим університетом та [PERSON] було укладено Договір № 23051855про навчання в Державному податковому університеті, що підтверджується копією Договору та не заперечується відповідачем. Відповідно до п. 1.1. Договору позивач бере на себе зобов`язання за рахунок коштів відповідача здійснити навчання (освітню послугу) [PERSON] , на заочній формі навчання за освітнім ступенем бакалавр, спеціальності 035 «Філологія». Відповідно до п. 1.2. Договору строк надання освітньої послуги визначається датою зарахування Здобувача та датою відрахування його з Університету. Зазначені положення Договору спростовують твердження позивача, що строк надання освітньої послуги припнився з моменту подання нею заяви про відрахування. Згідно п. 3.1. Договору Здобувач повинен своєчасно вносити плату за освітню послугу в розмірах та у строки, що встановлені цим Договором. Відповідно до п. 4.1. Договору загальна вартість освітньої послуги становить 34200,00 грн. Відповідно до п. 4.7. Договору Замовник щомісяця здійснює оплату за послуги у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Виконавця. Відповідно до витягу із наказу Державного податкового університету № 899 від 09.08.2023 року [PERSON] було зараховано студентом 1-го курсу за скороченою програмою для для здобуття першого (бакалаврського) рівня вищої освіти за спеціальністю 035 «Філологія». Таким чином, Державний податковий університет належним чином виконав свої зобов`язання за Договором. В подальшому, наказом Державного податкового університету № 1638 від 29.10.2024 року [PERSON] , здобувачку вищої освіти 2-го курсу заочної форми навчання групи ФЛБЗ-23-1с, яка навчається за спеціальністю 035 «Філологія» першого (бакалаврського) рівня вищої освітли за рахунок коштів фізичних (юридичних) осіб, було відраховано зі складу здобувачів вищої освіти за невиконання умов договору з 31.10.2024 року, що підтверджується копією наказу. Як вбачається з розрахунку заборгованості за навчання [PERSON] згідно договору № 23051855 від 09.08.2023 року, заборгованість відповідача перед позивачем за 2023-2024 роки складає 1392,60 грн. На вказану суму позивачем, у відповідності до п. 5.1. Договору, також було нараховано інфляційне збільшення у розмірі 166,93 грн. та 3% річних у розмірі 33,40 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем складає 1592,93 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання. Згідно з ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд виходить з наступного. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) висловлена наступна правова позиція: «ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За змістом частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04.07.2018 (справа № 14-154цс18)». При цьому, усі доводи відповідача, в спростування заявлених позовних вимог, ґрунтуються на особистих переконаннях та поясненнях відповідача, на підтвердження яких суду надано лише ряд скріншотів з мобільного додатку з абонентами, особу яких встановити не вбачається за можливе. Надані відповідачем докази ні кожен окремо, ні в своїй сукупності, не доводять відсутності у відповідача обов`язку по сплаті заявленої позивачем суми заборгованості. Суд наголошує, що ухвалення у справі обґрунтованого рішення може бути досягнуто лише шляхом встановлення обставин, на які посилається кожна сторона, шляхом підтвердження їх наявності належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та переконаннях сторони. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки дані правовідносини, які склалися між сторонами витікають з договірних відносин, які є обов`язковими для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved