Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

19 листопада 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на свою користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, у розмірі 196 397,00 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати у розмірі 47 388,13 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3 500,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що перебуває у трудових відносинах з Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова». Декілька останніх років відповідач не виконує свої зобов`язання зі сплати заробітної плати в повному обсязі, в зв`язку з чим виникла заборгованість перед позивачем по нарахованій, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 196 397,00 грн. Також зазначив, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Зазначає, що в даному випадку стягненню на користь позивача підлягає компенсація втрати частини грошових доходів у розмірі 47 388,13 грн. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 20 листопада 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 20 листопада 2025 року. 23 грудня 2025 року від представника відповідача Гряник О.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що згідно довідки № 97/254 від 16.12.2025 року, сума не виплаченої заробітної плати становить 182 459,00 грн. Несвоєчасна виплата заробітної плати обумовлена складною економічною ситуацією та фінансовою кризою, а також розірванням контрактів з РФ, що призвело до великих фінансових збитків. Звертає увагу, що протягом 2019-2025 року підприємство працює в одноденному режимі роботи. З 28.02.2022 року і до 01.09.2022 року та з березня 2025 року по цей час підприємство знаходиться на простої. Також вважає, що позивач пропустив встановлений статтею 233 КЗпП України строк на звернення до суду з даним позовом. Крім того зазначив, що розрахунок суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проведено з порушенням законодавства, а вимога щодо його стягнення є передчасною, оскільки заборгованість по заробітній платі ще не виплачена. Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 3 500,00 грн. зазначає, що заявлена вимога є необґрунтованою та документально не підтвердженою, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» та за період своєї роботи працював на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 21-23). Звернувшись до суду позивач зазначив, що відповідач не виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Статтею 43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Разом з тим, відповідач не в повному обсязі виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно з довідкою № 97/254 від 16 грудня 2025 року, виданою Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», вбачається, що залишок заборгованості з виплати заробітної плати Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» перед позивачем станом на 16 грудня 2025 року складає 182 459,00 грн. (а.с. 46). За таких обставин, з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь позивача слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату, за період з жовтня 2021 року по червень 2025 року включно у розмірі 182 459,00 грн., а отже позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом 182 459,00 грн.; період стягнення дорівнює 24 повних місяців. Отже, розмір заробітної плати який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 182 459,00 грн. / 24 = 7 602,45 грн. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 47 388,13 грн. суд виходить з наступного. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). У ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). З вищезазначеної довідки вбачається, що заборгованість з виплати заробітної плати станом на день ухвалення рішення позивачу не виплачена. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача як роботодавця на свою користь як працівника компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Надаючи оцінку доводам сторони відповідача про передчасність позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати суд до уваги їх не бере та відхиляє, оскільки ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначений порядок виплати компенсації у добровільному порядку за ініціативою роботодавця. Однак в даному випадку, відповідач не виплачує позивачу як заборгованість по заробітній платі, так і суму компенсації у зв`язку з порушенням термінів її виплати, що і стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав позивача. Надаючи оцінку доводам представника відповідача щодо відсутності підстав для стягнення компенсації, оскільки в розрахункових листах на ім`я позивача при нарахуванні заробітної плати окремим рядком визначений розмір такої компенсації, яка буде виплачена робітнику одночасно з виплатою заробітної плати, суд до уваги їх не бере та відхиляє як безпідставні. Наведені висновки суду ґрунтуються на тому, що розмір компенсації може бути визначений виключно на момент виплати робітнику заборгованості по заробітній платі у зв`язку з порушенням строків її виплати, що відповідає положенням ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та виключно у випадку, якщо строк виплати заробітної плати був порушений. Отже, з наведеного очевидним є висновок про те, що на момент нарахування заробітної плати робітнику, роботодавець не може визначати розмір такої компенсації, оскільки невідомо, коли заробітна плата буде виплачена і чи буде порушений строк її виплати, а від строку затримки виплати заробітної плати залежить і розмір компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Заборгованість яка підлягає стягненню утворилась за період з травня 2021 року по червень 2025 року, та на теперішній час не виплачена. Позивач просив стягнути компенсацію у розмірі 47 388,13 грн., що підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 4-7). Суд, перевіривши розрахунок, приходить до висновку, що стягненню підлягає компенсація втрати частини заробітку в розмірі 47 388,13 грн. Посилання відповідача на помилковість наданого позивачем розрахунку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати належним чином не обґрунтовані та не доведені, а тому судом до уваги не беруться. У зв`язку з викладеним суд приходить до переконливого висновку, що з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь позивача слід стягнути суму компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 47 388,13 грн., а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Щодо тверджень відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 233 КЗпПУ). Частиною 2 статті 233 КЗпПУ визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Судом встановлено, що позивач на теперішній час з підприємства не звільнився та продовжує працювати, довідку про розмір заборгованості по заробітній платі отримав лише 14 жовтня 2025 року (а.с. 9), після чого 19 листопада 2025 року звернувся до суду з даним позовом, а отже встановлений законом строк для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі ним не пропущено. З огляду на наведене, доводи відповідача в цій частині судом визнаються неприйнятними. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Муха С.С., що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 28.10.2025 року № 357 (а.с. 10) та ордером на надання правничої допомоги від 18.11.2025 року (а.с. 13). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 28 жовтня 2025 року між позивачем як замовником та адвокатом Муха С.С. як виконавцем було підписано Акт приймання-передачі виконаних та підготовлених до виконання послуг на суму 3 500,00 грн. (а.с. 8). Отже, суд вважає встановленим, що позивач дійсно отримав правову допомогу від адвоката Муха С.С., а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі. З урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена позивачем вартість та обсяг виконаної адвокатом роботи у розмірі 3 500,00 грн. є об`єктивною та розумною, та відповідає змісту та обсягу виконаної адвокатом роботи. Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, виконаної адвокатом роботи,

Outcome: partial