Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, у якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2000 кв.м, що розташована на території будівничого кооперативу «Олімп», за адресою: [ADDRESS] , укладений 05.02.1999 між мною [PERSON] і [PERSON] і посвідчений в Південно-Східному регіональному управлінні Української товарної біржі м.Запоріжжя. Позивач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Балла В.В. у підготовче судове засідання не з`явилася, надав клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, також зазначив, що не заперечують проти задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.02.1999 між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу нерухомості, на земельну ділянку площею 2000 кв.м., розташовану на території житлово будівничого кооперативу «Олімп», за адресою: [ADDRESS] , яка належить продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого Домаською сільською радою 25.11.1997, зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №342, що підтверджується довідкою-характеристикою, що видана Домаською сільською радою, за місцем розташування об`єкта нерухомості №37 від 04.02.99 р., який зареєстровано через Південно-східне регіональне управління Товарна Біржа «Українська», реєстраційний номер 40534 від 05.02.1999. Місце реєстрації - м.Лозова від 05.02.1999. Вказаний договір був зареєстрований Південно-східним регіональним управлінням Товарна Біржа «Українська», однак нотаріально не посвідчений. Як вбачається із даного договору, угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно В.Калиниченко про відмову в проведенні реєстраційних дій №76966251 від 03.02.2025, було відмовлено у проведенні реєстрацій1них дій за Заявою, у зв`язку із тим, що вищевказаний договір не був нотаріально посвідчений. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.15,16 ЦК України та ст.1,3,4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 13 квітня 2016 р. у справі №6-2981цс15; від 1 червня 2016 р. у справах №6-929цс16, №6-1044цс16). Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України - Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому до правовідносин щодо визнання дійсності укладеного договору купівлі-продажу від 1999 року потрібно застосовувати положення ЦК України в редакції 1963 року. Згідно ст.9 Указу Президента України «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення» №32/99 від 19.01.1999, Рішення сільської, селищної, міської ради або уповноваженого нею органу, місцевої державної адміністрації, Ради міністрів Автономної Республіки Крим є підставою для укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення між покупцем і продавцем. Організацію купівлі-продажу земельних ділянок несільськогосподарського призначення здійснюють місцеві державні органи земельних ресурсів. Договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення підлягає нотаріальному посвідченню і є підставою для оформлення відповідного державного акта на право власності на цю земельну ділянку. За змістом ст.128,153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповід но до ст.224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч.3 ст.18 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року №561-ХII, який діяв станом на час укладання угоди, придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Нормами Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди) встановлювалось, що сільські, селищні, міські Ради народних депутатів повинні забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва (ст. 1 Декрету), у межах норм, установлених Земельним кодексом України. На підставі ст. З Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року (діючого на момент посвідчення угоди) право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Згідно ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року (діючого на момент посвідчення угоди), встановлено, що громадяни України мають право продавати або іншими способам, відчужувати земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у статті цього Декрету, без зміни їх цільового призначення. Договір купівлі - продажу або іншими способами відчуження земельної ділянки посвідчується у нотаріальному порядку і реєструється у сільській, селищній, міській раді народних депутатів, на території якої розташована земельна ділянка. Згідно ст.15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Отже, спеціальним законом не встановлено обов`язкової вимоги щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, які були укладені за результатами проведення біржового аукціону та зареєстровані на біржі. Згідно п.1.1 Інструкції «Про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 (в редакції чинній на час укладення договору), передбачено, державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Згідно з тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 7 лютого 2002 року, підприємства бюро технічної інвентаризації здійснюють державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за №1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Разом з тим, положення ст.227 ЦК України в редакції 1963 року, що діяли на момент укладання договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Водночас, згідно ст.47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах при визнання угод недійсними» визначено, що суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. На час розгляду справи позивач позбавлений можливості розпоряджатися своїм майном, оскільки договір купівлі-продажу було оформлено в 1999 році з порушенням вимог закону в частині нотаріального посвідчення угоди, а нині така можливість у позивача відсутня. За вказаних обставин, відповідно до положень ст.47,227 ЦК України в редакції 1963 року договір купівлі-продажу спірного майна може бути визнаний судом дійсним.

Outcome: approved