Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просив встановити порядок користування співвласниками квартирою за адресою [ADDRESS] наступним чином: виділити в індивідуальне користування [PERSON] : кімнату «5» площею 7.7 кв.м., кімнату «6» площею 17.1 кв.м., кладову «8» площею 1.0 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м.; виділити в індивідуальне користування [PERSON] : кімнату «2» площею 11,8 кв.м., лоджію площею 8,1 кв.м.; в спільному користуванні співвласників залишити: коридор «1» площею 10.8 кв.м.; вбиральню «3» 1,2 кв.м., ванну «4» площею 2,7 кв.м., кухню «7» площею 8.1 кв.м., зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні квартирою за адресою [ADDRESS] , шляхом забезпечення доступу [PERSON] та переданні їй ключів від квартири за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві спільної часткової власності належить частини квартири за адресою [ADDRESS] . Її право власності на вказану частину квартири підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло серії [NUMBER] від 23.07.2008 року, відповідно до якого квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В подальшому [PERSON] та [PERSON] подарували належні їм частки квартири [PERSON] , що підтверджується Договором дарування від 23.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. Позивач зазначає, що відповідач, маючи у власності частину спірної квартири, змінив в ній замки та не дозволяє їй користуватись спірною квартирою. З наведених обставин позивач вважає, що є підстави для звернення до суду із вимогами про визначення порядку користування спірною квартирою та зобов`язання відповідача не чинити перешкод у користуванні житлом, шляхом забезпечення доступу та передання їй ключів від спірної квартири. Ухвалою суду від 15 серпня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача [PERSON] [PERSON] надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує, просив постановити заочне рішення по справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток про виклик до суду рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак останні повернулись до суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 40-41,49-50 ), що є належним повідомленням згідно п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України . Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (постанова Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №911/3142/19). Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з`явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З цих підстав, суд, відповідно до ст.ст. ч.4 ст. 223, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що з копії Свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] від 23 липня 2008 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідоцтво видане згідно розпорядженням (наказом) від 23 липня 2008 року № 1025 (а.с.21). З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21654493, виданого 23.01.2009 року Приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», вбачається, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , форма власності спільна часткова по частки кожного (а.с.22), що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 138875415 від 24.09.2018 р. (а.с.28-29). З копії Договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. 23.03.2021 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] по частці кожний квартири [ADDRESS] (а.с.23). З копії Висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 25 від 02.06.2025 року, виконаного судовим експертом Авдєєвою Н.М., співвласникам запропоновано наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] . Варіант порядку користування [PERSON] на частини пропонується виділити в індивідуальне користування наступні приміщення (на плані синього кольору): - кімнату «5» площею 7.7 кв.м.; - кімнату «6» площею 17.1 кв.м.; - кладову «8» площею 1.0 кв.м.; - балкон площею 0,8 кв.м. У спільному користуванні співвласників залишається (на плані жовтого кольору): - коридор «1» площею 10.8 кв.м.; - вбиральня «3» 1,2 кв.м.; - ванна «4» площею 2,7 кв.м.; - кухня «7» площею 8.1 кв.м. Усього [PERSON] пропонується виділити в користування приміщень у квартирі загальною площею 41.6 кв.м., що на 5.7 кв.м. (61.3х3/4 41.6) менше ніж положено. [PERSON] на частину пропонується виділити в індивідуальне користування наступні приміщення (на плані червоного кольору): -кімнату «2» площею 11,8 кв.м.; - лоджію площею 1,9 кв.м.. У спільному користуванні співвласників залишається (на плані жовтого кольору): - коридор «1» площею 10.8 кв.м.; - вбиральня «3» 1,2 кв.м.; - ванна «4» площею 2,7 кв.м.; - кухня «7» площею 8.1 кв.м. Усього [PERSON] пропонується виділити в користування приміщень у квартирі загальною площею 21.5 кв.м., що на 5.7 кв.м. (61.3х1/4 21,5) більше ніж положено (а.с.11-19). Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ч. 1ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідност. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до пункту першого статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Положення даної статті кореспондуються із частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як роз`яснено у п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за № 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач просить встановити порядок користування спірною квартирою та усунути перешкоди в її користуванні. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, а саме: змінив замок в дверях та не дозволяє позивачці користуватись спірною квартирою. Відповідач жодним належним доказом не спростував твердження позивача про те, що він змінив замки від спірної квартири, однак нових ключів позивачу не передав. Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинити перешкоди у користуванні належною позивачу власністю. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2024 року у справі № 727/8103/23, аналогічного висновку дійшов Верховний суд і у постанові від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 (провадження № 61-12938св23). Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом забезпечення доступу [PERSON] та передання їй ключів від квартири за адресою [ADDRESS] , є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, позивач просить встановити порядок користування спірною квартирою, згідно висновку експерта: виділити в користування [PERSON] в індивідуальне користування: кімнату «5» площею 7.7 кв.м., кімнату «6» площею 17.1 кв.м., кладову «8» площею 1.0 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м.; виділити в індивідуальне користування [PERSON] : кімнату «2» площею 11,8 кв.м., лоджію площею 1,9 кв.м.; в спільному користуванні співвласників залишити: коридор «1» площею 10.8 кв.м.; вбиральню «3» 1,2 кв.м., ванну «4» площею 2,7 кв.м., кухню «7» площею 8.1 кв.м.. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.380 ЦК України). Відповідно до ст.383 ЦК України квартира використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім`ї. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» можливо встановлення порядку користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов та п.6 постанови № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Отже, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки, спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Судом встановлено, що сторони є співвласниками спірної квартири, а саме: 3/4 частина належить [PERSON] , а 1/4 частини [PERSON] . Згідно даних технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] вбачається, що квартира посімейного, спільного заселення розташована розташована на 4 поверсі 9 поверхового будинку, та складається з 3 кімнат житловою площею 36,6 кв.м., у тому числі: 1-а кімната (2) 18,8 кв.м., 2-а кімната (5)7,7 кв.м.; 3-а кімната (6) 17,1 кв.м; кухні площею (7) 8,1 кв.м.; коридору (1) 10,8 кв.м, ванної кімнати (4) площею 2,7 кв.м., вбиральні (3) 1,2 кв.м.; кладової (8) 1,0 кв.м. Квартира обладнана балконом з (к=0,3) 0,8 кв.м., лоджією з (к=0,5) 1,9 кв.м. . Загальна площа квартири 63,1 кв.м., висота приміщень 2,50 м. (а.с.25-26) Оскільки, між сторонами існує спір щодо користування спірною квартирою, можливість досягти домовленості щодо порядку користування спільним житлом відсутня, порядок користування підлягає встановленню судом. При визначенні порядку користування спірною квартирою, суд враховує, висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 25 від 02.06.2025 року виконано судовим експертом Авдєєвою Н.М. та вважає за можливе визначити сторонам порядок користування спірною квартирою відповідно до вказаного висновку експерта Також слід звернути увагу на те, що відповідачем іншого порядку користування квартирою не запропоновано. За встановлених обстави, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору - у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Outcome: approved