Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

В провадженні суду знаходиться вище вказана цивільна справа. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26.11.2025 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - задоволено. 09.12.2025 представником позивача подано заяву про ухвалення судового рішення, у якому просить вирішити питання про судові витрати, шляхом стягнення судового збору в сумі 1211,20 грн та витрат на правничу допомогу у сумі 3000,00 грн. Дослідивши заяву про ухвалення додаткового рішення, матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку ухвалити додаткове рішення. Листом № 278/5567/2025 від 10.12.2025 повідомлено учасників процесу про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення без виклику сторін та роз`яснено право письмово подати свої пояснення/міркування/заперечення з даного приводу. Станом на день розгляду заяви 22.12.2025, від сторін письмових пояснень міркувань та заперечень на адресу суду не надходило. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. За змістом ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на правничу (правову) допомогу. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України, визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК (ст. 141 ЦПК України в чинній редакції) та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Ухвалюючи рішення суд задовольнив позовні вимоги [PERSON] , тому у відповідності до положень ст. ст. 133, 141 ЦПК України, - судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. Щодо витрат на правничу допомогу суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України. Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). При цьому, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Заяву про ухвалення додаткового рішення представником позивача - Молот Є.О. подано 09.12.2025, рішення суду представником отримано 27.11.2025. До позовної заяви представником позивача - адвокатом Молот Є.О. долучено лише копію ордеру на надання правничої допомоги та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Окрім цього, суд звертає увагу представника позивача, що у матеріалах справи відсутні заяви чи клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, у судове засідання представник позивача - адвокат Молот А.О. не з`явилась, жодних заяв чи клопотань до суду не надходило, про розгляд справи була повідомлена належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного документа (а.с. 13 основної справи). Оскільки представник позивача - адвокат Молот Є.О. звернулась із заявою про ухвалення додатково рішення лише 09.12.2025, тобто із пропуском встановленого законом строку, та не долучила до позовної заяви копії договору про надання правничої допомоги, акту виконання договору та квитанції про оплату правничої допомоги від 26.11.2025, суд задлишає без розгляду заяву про стягнення витрат на правничу допомогу. Таким чином, оскільки у рішенні Житомирського районного суду Житомирської області від 26.11.2025 не вирішено питання щодо розподілу судових витрат (судового збору), понесених позивачем, які підтверджені документально (а.с. 3) суд вважає, за доцільне ухвалити додаткове рішення та стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1211,20 грн, щодо витрат на правничу допомогу - залишити без розгляду у зв`язку із пропуском строку на звернення. На підставі викладеного та

Outcome: partial