Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

В лютого 2025 року адвокат Смірнов С.М., в інтересах [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду із цим позовом до [PERSON] (далі відповідачка) про позбавлення батьківських прав, третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області (далі третя особа). В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 травня 2002 року по 29 грудня 2023 року. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі у родини народилися діти: дочка [PERSON] , [INFO] , яка станом на день звернення до суду з даним позовом є повнолітньою; дочка [PERSON] , [INFO] , яка станом на день звернення до суду з даним позовом є повнолітньою; син [PERSON] , [INFO] . Неповнолітній син проживає разом з батьком [PERSON] , зареєстрованим місцем проживання позивача та дитини є [ADDRESS] . Шлюбні відносини між сторонами припинилися восени 2020 року, коли відповідчка залишила чоловіка, дітей і без пояснення виїхала з спільного помешкання та повернулася проживати до батьків, а в подальшому виїхала проживати за кордон (зі її слів, перебуває в Канаді), з того часу будь-яку участь у вихованні неповнолітнього сина [PERSON] не приймала, щодо утримання приймає періодично, коли бажає чи має можливість, однак утримання є обов`язком батьків, а не їх правом. Позивач самостійно виховує та забезпечує сина всім необхідним. При цьому, відповідачка, мати дитини - [PERSON] взагалі не приймає участі в житті, навчанні та вихованні сина. Оскільки, навіть, телефонні дзвінки від неї є дуже великою рідкістю, на день народження свого сина, мати не знайшла вільної хвилини для телефонного дзвінка, не відвідує дитини, не дарує подарунків. [PERSON] абсолютно не шукає можливості побачитися з сином, провести разом час, відпочинок, приділити йому увагу, поцікавитися його здоров`ям та успіхами у навчанні, розвитку. Фактично мати спільного сина сторін більше трьох років не займалася його вихованням, самоусунулася від виконання своїх батьківських (материнських) обов`язків, його вихованням та утриманням (стабільно та добровільно) не займається, з сином не спілкується взагалі. Його вихованням та утриманням займається виключно батько [PERSON] , а тому він вирішив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини. Малолітній [PERSON] вже навіть не пам`ятає коли бачився в останнє з матір`ю, мати йому не телефонує, крім інколи перерахованих аліментів жодної іншої допомоги на його утримання вона не надавала і не надає. Будь-яких перешкод ніхто з родини позивача - [PERSON] у спілкуванні з сином не чинив. Відповідачка систематично не виконує свій батьківський (материнський) обов`язок щодо догляду та виховання дитини, з боку родини позивача його матері [PERSON] ніколи не створювалися перешкоди у побаченні з дитиною та прийманні участі матері в вихованні дитини, однак [PERSON] свідомо залишила сина на батька, та з того часу не проявляє турботи і материнської уваги по відношенні до сина, та взагалі елементарно не цікавиться його життям, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно сина батьківські обов`язки на належному рівні, покладені на неї законом. Вважає, що факт не виконання [PERSON] обов`язку виховувати дитину, піклуватися про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати його до самостійного життя - є доведеним та підтвердженим доказами. Враховуючи вищевикладене, представник позивача просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 14 лютого 2025 року цю позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 06 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, однак 25 грудня 2025 року подали до суду заяви, в яких просять справу розглянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі (а.с.142, 144). Відповідачка у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату та час судового засідання, шляхом розміщення оголошення про її виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомила (а.с.137). При цьому, 04 вересня 2025 року від відповідачки на електронну адресу суду надійшла заява, в якій вона вказує, що позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , 2014 року народження, оскільки до сина не приділяє турботи. Просить розгляд даної справи проводити за її відсутності, оскільки вже тривалий час проживає за кордоном та повертатися до України не планує (а.с.111). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце підготовчого засідання. При цьому, 02 червня 2025 року та 03 вересня 2025 року подав до суду заяви, в яких вказує, що заперечень щодо задоволення позовної заяви не має (а.с.93, 114). Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивачки, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Відповідно до копії рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 листопада 2023 року у справі №152/1492/23, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30 травня 2002 року у виконавчому комітеті Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, актовий запис №08 (а.с.9-10). Згідно з копією свідоцтва про народження, [PERSON] народився [INFO] . Батьком записаний [PERSON] , а матір`ю [PERSON] (а.с.11). Відповідно до довідки №02-05-1372/1 від 27 грудня 2024 року та довідки про склад сім`ї №02-05-1374/1 від 27 грудня 2024 року, виданих виконавчим комітетом Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають разом зі своїм батьком [PERSON] по [ADDRESS] (а.с.12-13). Згідно з актом обстеження від 12 вересня 2024 року, [PERSON] , 1987 року народження, на даний час за адресою по [ADDRESS] не зареєстрована та не проживає (знаходиться за кордоном в Канаді з 2021 року) (а.с.14). Відповідно до довідок №156 від 09 вересня 2024 року та №157 від 09 вересня 2024 року, виданих КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Мурафської сільської ради Вінницької області, [PERSON] постійно здійснює догляд за сином [PERSON] , [INFO] та приділяє належну увагу вихованню сину (а.с.15,17). Згідно з довідкою №01-43-281 від 09 вересня 2024 року, виданої Клекотинським ліцеєм Мурафської сільської ради, [PERSON] навчається в 5 класі Клекотинського ліцею Мурафської сільської ради в 2024-2025 навчальному році і батько [PERSON] приділяє належну увагу вихованню сину (а.с.18) Відповідно до витягу з рішення №51 від 23 квітня 2025 року «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] », виконавчий комітет Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області вирішив затвердити висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.78). Згідно з висновком органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.78-79). Відповідно до довідки №01-43-292 від 01 грудня 2025 року, виданої Клекотинським ліцеєм Мурафської сільської ради Вінницької області, [PERSON] навчається в 6 класі Клекотинського ліцею Мурафської сільської ради у 2025-2026 н.р. і батько [PERSON] приділяє належну увагу вихованню сина, а мати [PERSON] , участі у вихованні та навчанні дитини не бере, не цікавиться його успіхами, з класним керівником та учителями не спілкується з 2021 року (а.с.143). Свідки [PERSON] та [PERSON] в сукупності показали, що проживають в с. Клекотина та їхній сусід [PERSON] дійсно самостійно виховує та утримує сина [PERSON] , 2014 року народження, а його колишня дружина [PERSON] не проживає разом з ним з 2021 року, та з того часу будь-якої участі у вихованні та житі сина [PERSON] не приймає. Свідкам відомо, що [PERSON] з 2021 року проживає за кордоном. [PERSON] будь-яких перешкод [PERSON] у спілкуванні з сином не чинив і не чинить, забезпечує сина всім необхідним самостійно. Установленим судом обставинам відповідають сімейні правовідносини, що регулюються, зокрема, Конвенцією про права дитини та Сімейним кодексом України (надалі СК України). Так, згідно зі ст. 19 Конвенції про права дитини держави - учасниці зобов`язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Разом з цим, судом встановлено, що відповідачка, ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов отримання нею освіти. Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У пункті 49 рішення від 18 грудня 2008 року Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначено, що Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, судом установлено на підставі переконливих доказів, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання обов`язків по вихованню свого сина, а тому порушене право підлягає судовому захисту, шляхом позбавлення останнього батьківських прав відносно сина. Ухвалюючи це рішення, суд враховує, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Проте, ухвалення цього рішення не позбавляє відповідачку права, передбаченого у ст. 169 СК України за певних умов звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Таким чином, позовні вимоги належить задовольнити повністю. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України). При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду (ч. 3 ст. 166 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст.179 СК України). За змістом ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (абз.1 ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Відповідно до положень ст.183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184 СК України). Отже, на думку суду, з відповідачки слід стягувати аліменти на дитину у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини. У зв`язку із задоволенням позову, з відповідачки на користь позивача належить стягнути витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 1211,20 грн, відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved