Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Позивачі Товариство з обмеженою відповідальністю «Хлібороб полісся», Товариство з обмеженою відповідальністю «Світанок полісся», в інтересах яких діє адвокат Придувалов Василь Вадимович звернулись до суду з позовом до [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області про визнання недійсним та скасування рішень, визнання договорів оренди землі недійсними, скасування записів про державну реєстрацію прав оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Позовні вимоги полягають у тому, що позивач просив: Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) прийняті Державним реєстратором права на нерухоме майно Реєстраційної служби Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області Ковальовою Аліною Олексіївною за № 18331704 від 25.12.2014 про державну реєстрацію права оренди щодо земельної ділянки площею 32,8364 га, кадастровий номер 3223585600:12:003:0002, цільове призначення для ведення фермерського господарства (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 539651432235) та припинити право оренди [PERSON] (РКОКПП [NUMBER] ) на вказану земельну ділянку. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень прийняті Державним реєстратором права на нерухоме майно Реєстраційної служби Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області Ковальовою Аліною Олексіївною за № 18332246 від 25.12.2014 про державну реєстрацію права оренди щодо земельної ділянки площею 32,8364 га, кадастровий номер 3223585600:12:003:0002, цільове призначення для ведення фермерського господарства (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 539651432235) та припинити право оренди [PERSON] (РКОКПП [NUMBER] ) на вказану земельну ділянку. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) прийняті Державним реєстратором права на нерухоме майно Реєстраційної служби Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області Ковальовою Аліною Олексіївною за № 18325884 від 25.12.2014 про державну реєстрацію права оренди щодо земельної ділянки площею 76,9155 га, кадастровий номер 3223585600:12:003:0001, цільове призначення для ведення фермерського господарства (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 539462532235) та припинити право оренди [PERSON] (РКОКПП [NUMBER] ) на вказану земельну ділянку. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень прийняті Державним реєстратором права на нерухоме майно Реєстраційної служби Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області Ковальовою Аліною Олексіївною за № 18327498 від 25.12.2014 про державну реєстрацію права оренди щодо земельної ділянки площею 76,9155 га, кадастровий номер 3223585600:12:003:0001, цільове призначення для ведення фермерського Документ сформований в системі «Електронний суд» 01.08.2025 14 господарства (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 539462532235) та припинити право оренди [PERSON] (РКОКПП [NUMBER] ) на вказану земельну ділянку. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) прийняті Державним реєстратором права на нерухоме майно Реєстраційної служби Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області Ковальовою Аліною Олексіївною за № 18343591 від 25.12.2014 про державну реєстрацію права оренди щодо земельної ділянки площею 105,5512 га, кадастровий номер 3223585600:09:002:0001, цільове призначення для ведення фермерського господарства (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 540049032235) та припинити право оренди [PERSON] (РКОКПП [NUMBER] ) на вказану земельну ділянку. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень прийняті Державним реєстратором права на нерухоме майно Реєстраційної служби Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області Ковальовою Аліною Олексіївною за № 18344390 від 25.12.2014 про державну реєстрацію права оренди щодо земельної ділянки площею 105,5512 га, кадастровий номер 3223585600:09:002:0001, цільове призначення для ведення фермерського господарства (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 540049032235) та припинити право оренди [PERSON] (РКОКПП [NUMBER] ) на вказану земельну ділянку. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень прийняті Державним реєстратором права на нерухоме майно Реєстраційної служби Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області Ковальовою Аліною Олексіївною за № 18412074 від 27.12.2014 про державну реєстрацію права оренди щодо земельної ділянки площею 41,1955 га, кадастровий номер 3223588400:03:002:0001, цільове призначення для ведення фермерського господарства (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 542276132235) та припинити право оренди [PERSON] (РКОКПП [NUMBER] ) на вказану земельну ділянку. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень прийняті Державним реєстратором права на нерухоме майно Реєстраційної служби Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області Ковальовою Аліною Олексіївною за № 18412524 від 27.12.2014 про державну реєстрацію права оренди щодо земельної ділянки площею 41,1955 га, кадастровий номер 3223588400:03:002:0001, цільове призначення для ведення фермерського господарства (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 542276132235) та припинити право оренди [PERSON] (РКОКПП [NUMBER] ) на вказану земельну ділянку. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 01.08.2014 року площею 32,8364 га, кадастровий номер 3223585600:12:003:0002, цільове призначення для ведення фермерського господарства, укладений між Головним управлінням Держземагентства у Київській області та [PERSON] . Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 01.08.2014 року площею 76,9155 га, кадастровий номер 3223585600:12:003:0001, цільове призначення для Документ сформований в системі «Електронний суд» 01.08.2025 15 ведення фермерського господарства, укладений між Головним управлінням Держземагентства у Київській області та [PERSON] . Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 01.08.2014 року площею 105,5512 га, кадастровий номер 3223585600:09:002:0001, цільове призначення для ведення фермерського господарства, укладений між Головним управлінням Держземагентства у Київській області та [PERSON] . Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 01.08.2014 року площею 41,1955 га, кадастровий номер 3223588400:03:002:0001, цільове призначення для ведення фермерського господарства, укладений між Головним управлінням Держземагентства у Київській області та [PERSON] . Стягнути з відповідачів на користь позивачів понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 36336,0 грн., та витрати на правничу допомогу в розмірі 30000,0 грн. Справа згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Гончарука О.П. Ухвалою суду від 5 серпня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 07.08.2025р. від представника позивача [PERSON] надійшла заява про проведення підготовчого засідання без його участі, вимоги підтримав, просив задовольнити. 08.08.2025р. надійшов від Держгеокадастру у Київській області відзив на позовну заяву, відповідно до якого Головне управління Держгеокадастру у Київській області з посиланням на відповідні докази та норми права заперечує проти позову, зазначаючи, що до повноважень Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області не належить до скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень. Головне управління при передачі земельних ділянок, діяло в межах наданих повноважень та керувалось виключно вимогами чинного законодавства. Передані в оренду земельні ділянки не перебували у власності користування третіх осіб відносились до земель сільськогосподарського призначення державної власності, за межами населеного пункту. Позивачем не надано жодного доказу, то земельні ділянки перебували в його власності чи користуванні, позивач не вжив жодних заходів щодо внесення вказаних ділянок до Державного земельного кадастру та державної реєстрації та державної реєстрації речових прав щодо них. Слід зауважити, що позивач міг присвоїти кадастровий номер земельним ділянкам починаючи з 2006року. При розгляді справи слід враховувати, що позивачем порушено строки позовної давності для подання позову. Позивач міг і повинен був знати про передачу оспорюваних ділянок у оренду з 2014 року, а отже строк позовної давності сплив у 2017 році. Окрім того, в 2021 році земельні ділянки з кадастровими номерами 3223585600:09:002:0001, площею 105,5512га, 3223585600:12:003:0001, площею 76,9155га, 3223585600:12:003:0002, площею 32,8364га, та 3223588400:03:002:0001 площею, 41,1955 га., які оспорює позивач, згідно чинного законодавства України перейшли у власність територіальної громади, Поліської селищної ради. Вимога щодо стягнення судових витрат з Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області є необґрунтованою, та такою що не підлягає задоволенню. В подальшому було подано клопотання про розгляд справи без участі представника, з урахуванням наявних матеріалів справи та наданого суду відзиву. 13.10.2025р. до суду від [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог, та застосувати строк позовної давності. Зазначив, що позивачем не надано доказів того, що спірні земельні ділянки дійсно входять до «масиву земель позивачів». Ухвалою від 13.10.2025р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 27.10.2025р. до суду від представника відповідача адвоката Кобилянського В.А. надійшло клопотання про закриття провадження у справі, оскільки спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Ухвалою від 23.12.2025р. в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Кобилянського В.А. про закриття провадження у справі відмовлено. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача адвокат Кобилянський В.А. просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на доводи викладені у відзиві. Відповідач ГУ Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не прибув, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі, з урахуванням наданого суду відзиву. Фактичні обставини, встановлені судом. На підставі рішення IХ сесії ХХІІІ скликання Максимовицької сільської Ради народних депутатів від 24 грудня 1999 року Колективному сільськогосподарському підприємству «Хлібороб» (Правонаступником якого є ТОВ «Хлібороб полісся») було надано у колективну власність земельну ділянку площею 2180,8 га, цільове призначення для товарного сільськогосподарського виробництва. 22 травня 2000 року на підставі вищевказаного рішення Колективному сільськогосподарському підприємству «Хлібороб» (Правонаступником якого є ТОВ «Хлібороб полісся») було видано Державний акт серії ІІ-КВ № 000014. Крім того, рішенням IХ сесії ХХІІІ скликання Максимовицької сільської Ради народних депутатів від 24 грудня 1999 року Колективному сільськогосподарському підприємству «Хлібороб» було надано у постійне користування земельну ділянку площею 457,2 га, цільове призначення для товарного сільськогосподарського виробництва. 22 травня 2000 року на підставі вищевказаного рішення Колективному сільськогосподарському підприємству «Хлібороб» (Правонаступником якого є ТОВ «Хлібороб полісся») видано Державний акт серії ІІ-КВ № 000824. Відповідно до Статуту ТОВ «Хлібороб полісся» створене в процесі ліквідації та є юридичним правонаступником Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» (код ЄДРПОУ 30163763). Відповідно до рішення VIII сесії ХХІІІ скликання Поліської Ради народних депутатів від 24 грудня 1999 року № 67 Колективному сільськогосподарському підприємству «Світанок» (Правонаступником якого є ТОВ «Світанок полісся») було надано у постійне користування земельну ділянку площею 347,3 га, цільове призначення для товарного сільськогосподарського виробництва. 22 травня 2000 року на підставі вищевказаного рішення Колективному сільськогосподарському підприємству «Світанок» було видано Державний акт серії ІІ КВ № 001202. Відповідно до Протоколу загальних зборів учасників товариства ТОВ «Світанок полісся» створене в процесі ліквідації та є юридичним правонаступником Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світанок». З часу реорганізації ТОП «Хлібороб полісся» та ТОВ «Світанок полісся» було і залишається постійним користувачем земельних ділянок площею 2180,8 га, 457,2 га та 347,3 га відповідно. У червні 2025 року, розробляючи технічну документацію щодо інших земельних ділянок, під час дослідження Публічної кадастрової карти та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі «ДРРПНМ») позивачам стало відомо про те, що ГУ Держгеокадастру було прийнято ряд рішень у формі Наказів про надання в оренду земельних ділянок, які входять до складу масиву земель, які належать Позивачам на праві постійного користування згідно Державного акту. Будь-яких рішень про припинення права постійного користування Позивача, скасування Рішення чи скасування Державного акту Максимовицькою селищною радою Поліського району Київської області не приймалося. У червні 2025 року, розробляючи технічну документацію щодо інших земельних ділянок, під час дослідження Публічної кадастрової карти та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі «ДРРПНМ») позивачам стало відомо про те, що ГУ Держгеокадастру було прийнято ряд рішень у формі Наказів про надання в оренду земельних ділянок, які входять до складу масиву земель, які належать Позивачам на праві постійного користування згідно Державного акту. З отриманих адвокатом інформаційних довідок ДРРПНМ позивачу стало відомо про утворення нових земельних ділянок з наступними кадастровими номерами 322358840:03:002:0001, 3223585600:12:003:0002, 3223585600:12:003:0001, 3223585600:09:002:0001, які входять до масиву земель ТОВ «Хлібороб полісся» та ТОВ «Світанок полісся» відповідно, та перебувають у постійному користуванні останніх. Тобто, ГУ Держгеокадастру всупереч вимогам земельного законодавства України, без припинення чи належного вилучення земельних ділянок із постійного користування та перевищуючи свої повноваження передав земельні ділянки, які входять до складу масиву земель, які належать Позивачам на праві постійного користування в оренду. Згідно інформації з ДРРПНМ було укладено договори оренди на земельні ділянки з кадастровими номерами 322358840:03:002:0001, 3223585600:12:003:0001, 3223585600:09:002:0001: 3223585600:12:003:0002, 01.08.2014 року було укладено договір оренди землі між Головним управлінням Держземагентства в Київській області та [PERSON] відповідно до якого в оренду передається земельна ділянка площею 41,1955 га для ведення фермерського господарства, кадастровий номер 3223588400:03:002:0001, на момент укладення Договору нормативно грошова оцінка земельної ділянки була 276 893, 45 грн., договір укладено на 49 років. 01.08.2014 року укладено договір оренди землі між Головним управлінням Держземагентства в Київській області та [PERSON] відповідно до якого в оренду передається земельна ділянка площею 32,8364 га для ведення фермерського господарства, кадастровий номер 3223585600:12:003:0002, на момент укладення Договору нормативно грошова оцінка земельної ділянки була 494 548, 04 грн., договір укладено на 49 років. 01.08.2014 року укладено договір оренди землі між Головним управлінням Держземагентства в Київській області та [PERSON] відповідно до якого в оренду передається земельна ділянка площею 76,9155 га для ведення фермерського господарства, кадастровий номер 3223585600:12:003:0001, на момент укладення Договору нормативно грошова оцінка земельної ділянки була 1 158 422, 04 грн., договір укладено на 49 років. 01.08.2014 року укладено договір оренди землі між Головним управлінням Держземагентства в Київській області та [PERSON] відповідно до якого в оренду передається земельна ділянка площею 105,5512 га для ведення фермерського господарства, кадастровий номер 3223585600:09:002:0001, на момент укладення Договору нормативно грошова оцінка земельної ділянки була 665 502.12 грн., договір укладено на 49 років. Вище зазначені земельні ділянки була зареєстрована у ДРРПНМ як державна власність. 21.07.2025 року надіслано до Головного управління Держгеокадастру у Київській області адвокатські запит із вимогою надати інформацію: на підставі яких наказів було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок з кадастровими номерами (3223585600:12:003:0002, 3223585600:09:002:0001, 3223585600:12:003:0001, 3223588400:03:002:0001) в оренду. На підставі яких наказів були надані дозволи на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок з кадастровими номерами (3223585600:12:003:0002, 3223585600:12:003:0001, 3223588400:03:002:0001) в оренду. Відповідно до п.1, 2, 10 ч.2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу зокрема шляхом визнання права, визнання правочину недійсним та визнання незаконним рішення органу державної влади. Частиною 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:а) визнання прав;в) визнання угоди недійсною; г)визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Судом встановлено, що на підставі рішення IХ сесії ХХІІІ скликання Максимовицької сільської Ради народних депутатів від 24 грудня 1999 року Колективному сільськогосподарському підприємству «Хлібороб» (Правонаступником якого є ТОВ «Хлібороб полісся») було надано у колективну власність земельну ділянку площею 2180,8 га, цільове призначення для товарного сільськогосподарського виробництва. 22 травня 2000 року на підставі вищевказаного рішення Колективному сільськогосподарському підприємству «Хлібороб» (Правонаступником якого є ТОВ «Хлібороб полісся») було видано Державний акт серії ІІ-КВ № 000014. Крім того, рішенням IХ сесії ХХІІІ скликання Максимовицької сільської Ради народних депутатів від 24 грудня 1999 року Колективному сільськогосподарському підприємству «Хлібороб» було надано у постійне користування земельну ділянку площею 457,2 га, цільове призначення для товарного сільськогосподарського виробництва. 22 травня 2000 року на підставі вищевказаного рішення Колективному сільськогосподарському підприємству «Хлібороб» (Правонаступником якого є ТОВ «Хлібороб полісся») видано Державний акт серії ІІ-КВ № 000824. Відповідно до Статуту ТОВ «Хлібороб полісся» створене в процесі ліквідації та є юридичним правонаступником Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» (код ЄДРПОУ 30163763). Відповідно до рішення VIII сесії ХХІІІ скликання Поліської Ради народних депутатів від 24 грудня 1999 року № 67 Колективному сільськогосподарському підприємству «Світанок» (Правонаступником якого є ТОВ «Світанок полісся») було надано у постійне користування земельну ділянку площею 347,3 га, цільове призначення для товарного сільськогосподарського виробництва. 22 травня 2000 року на підставі вищевказаного рішення Колективному сільськогосподарському підприємству «Світанок» було видано Державний акт серії ІІ КВ № 001202. Згідно із положеннями п. 3.1 - 3.5 наказу Державного комітету по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993 року державні акти на право постійного користування землею видаються і реєструються тією сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність або надання її у постійне користування. Державні акти про право постійного користування на землю підлягають реєстрації у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею (громадянами) за формою згідно додатку №3. З наведеного слідує, що право постійного користування на землю відповідно до законодавства, яке діяло у момент виникнення спірних відносин (1994-2000 роки), виникало після видачі і реєстрації державного акту про право постійного користування у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею (громадянами). Право постійного користування КСП «Хлібороб Полісся» на земельну ділянку площею 2180,8 га, цільове призначення для товарного сільськогосподарського виробництва було належним чином зареєстрованим згідно вимог законодавства України на момент виникнення правовідносин, та підтверджується Державним актом про право постійного користування ІІ-КВ ІІ-КВ № 000014. Разом з тим, право постійного користування КСП «Хлібороб Полісся» на земельну ділянку площею 347,3 га, цільове призначення для товарного сільськогосподарського виробництва було належним чином зареєстрованим згідно вимог законодавства України на момент виникнення правовідносин, та підтверджується Державним актом про право постійного користування ІІ-КВ ІІ-КВ № 000824. Окрім того, право постійного користування КСП «Світанок» на земельну ділянку площею 457,2 га, цільове призначення для товарного сільськогосподарського виробництва було належним чином зареєстрованим згідно вимог законодавства України на момент виникнення правовідносин, та підтверджується Державним актом про право постійного користування ІІ-КВ ІІ КВ № 001202. Будь-яких рішень про припинення права постійного користування Позивача, скасування Рішення чи скасування Державного акту Максимовицькою сільською радою Поліського району Київської області не приймалося. Тобто, це право є належним чином зареєстрованим, підтвердженим належними документами, є чинним, не скасованим/припиненим та не оспореним. СТОВ «Хлібороб» були проведені загальні збори СТОВ «Хлібороб», та з наданої суду виписки з протоколу загальних зборів вбачається, що на цих зборах вирішувалося питання щодо обрання Голови та Секретаря Загальних зборів учасників Товариства, створення юридичної особи правонаступника Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» у зв`язку з його ліквідацією за судовим рішенням, визначення її організаційно-правової форми та найменування. Далі зазначено: «Вирішили: в зв`язку з припиненням діяльності Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» шляхом його ліквідації на підставі судового рішення, створити юридичну особу правонаступника Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібороб». До Товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібороб Полісся», як правонаступника передати всі права, майно та обов`язки Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібороб». 23.04.2025 року проведена державна реєстрація ТОВ «Хлібороб Полісся», що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відповідно до Протоколу загальних зборів учасника товариства ТОВ «Світанок Полісся» створене в процесі ліквідації та є юридичним правонаступником Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світанок». Слід зазначити, що з часу реорганізації ТОП «Хлібороб полісся» та ТОВ «Світанок полісся» було і залишається постійним користувачем земельних ділянок площею 2180,8 га, 457,2 га та 347,3 га відповідно. Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення у межах Конституції України і законів держави. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частині третій зазначеної статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Стаття 236 ЦК України передбачає, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Правовідносини, пов`язані з реєстрацією права оренди на земельні ділянки Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 № 1952-IV. Так, спеціальним законом, яким врегульовано відносини, пов`язані з орендою землі є Закон України «Про оренду землі» (далі «Закон №161-XIV»). Згідно статті 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки, як передбачено ч. 5 ст. 6 України «Про оренду землі» підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Вказана норма повністю кореспондується з приписами п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» №1952. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Частиною 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України). Аналізуючи вищевказані норми суд дійшов висновку, що право особи на оренду земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації відповідного права на підставі договору оренди землі. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 № 1952 визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Згідно п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право постійного користування та право оренди земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. З огляду на ч.5 ст.12 Закону відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно з абз.3 ч.6 ст.12 Закону вилучення будь-яких документів або частин Державного реєстру прав не допускається, крім випадків, передбачених законом. Підставою для реєстрації права власності, у відповідності до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» є: договори, укладені у порядку, встановленому законом; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видані відповідно до вимог цього Закону; свідоцтва про право власності, видані органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державні акти на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішення судів, що набрали законної сили; інші документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, подані органу державної реєстрації прав разом із заявою. Частина перша статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Згідно з частиною другою цієї статті передбачено, що перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 25.12.2015р. №1127 (надалі - Порядок) державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Відповідно до частин першої - четвертої, сьомої та одинадцятої статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визначено, що заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом. Реєстрація заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості їх надходження. Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються: оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку. Заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не приймається у разі відсутності документа, що підтверджує оплату послуг з державної реєстрації прав та їх обтяжень. Державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом. За змістом частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визначено, що державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Системний аналіз викладених положень законодавства дає підстави для висновку, що право володіння і користування відповідною земельною ділянкою законодавець пов`язує з фактом укладення договору оренди та з фактом реєстрації права оренди, що виникає на підставі такого договору. При цьому, відповідні права та обов`язки, що випливають із договору оренди земельної ділянки виникають у сторін з моменту державної реєстрації права оренди. Тобто, право володіння і користування відповідною земельною ділянкою законодавець пов`язує не з фактом укладення договору оренди, а з фактом реєстрації права оренди, що виникає на підставі такого договору. Виходячи із вищевикладеного, суб`єкт владних повноважень має діяти виключно в межах та у спосіб, що встановлені законом, оскільки він виконує державні функції, і лише держава шляхом законодавчого регулювання визначає його завдання, межі його повноважень та спосіб, у який він здійснює ці повноваження. Розширене тлумачення суб`єктом владних повноважень способів здійснення своїх повноважень не допускається. Відповідно до пп.5 п. 4 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 р. №1141 (далі за текстом Порядок №1141) ведення Державного реєстру прав передбачає: внесення змін до записів Державного реєстру прав, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, скасування записів Державного реєстру прав. Пунктом 38 Порядку №1141 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державний реєстратор вносить зміни до записів Державного реєстру прав у разі допущення технічної помилки; зміни відомостей про нерухоме майно, право власності та суб`єкта цього права, інші речові права та суб`єкта цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта цих прав, що містяться у Державному реєстрі прав, які не пов`язані з проведенням державної реєстрації прав. При цьому, відповідно до абз.6 п.1.2 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 р. №3502/5, (чинного на час виникнення спірних правовідносин) (далі за текстом Порядок №3502) технічна помилка описка, друкарська, граматична, арифметична помилка. Згідно з п. 41 Порядку №1141 державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється державним реєстратором за заявою, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін`юст. Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав державний реєстратор вносить до відповідного розділу Державного реєстру прав такі відомості: 1) підстава для скасування державної реєстрації прав: назва документа; дата видачі документа; номер документа; ким виданий (оформлений) документ; додаткові відомості про документ; 2) реєстраційний номер, дата та час реєстрації заяви, на підставі якої вносяться записи про скасування державної реєстрації прав; 3) підстава для внесення записів про скасування державної реєстрації прав: назва рішення; дата формування рішення; індексний номер рішення; 4) прізвище, ім`я та по батькові державного реєстратора; 5) найменування органу державної реєстрації прав або найменування нотаріальної контори, назва нотаріального округу. У результаті внесення записів про скасування державної реєстрації прав у відповідному розділі Державного реєстру прав державний реєстратор робить відмітку про скасування державної реєстрації прав. Згідно з п.1.3 Порядку №3502 рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав приймає державний реєстратор прав на нерухоме майно, яке оформлює за допомогою Державного реєстру прав у двох примірниках. У разі прийняття рішення державним реєстратором органу державної реєстрації прав один примірник рішення орган державної реєстрації прав видає або надсилає рекомендованим листом заінтересованій особі особисто або уповноваженій нею особі, а другий державний реєстратор долучає до реєстраційної або облікової справи. На підставі п.1.5 Порядку №3502 документи, що подаються для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав, повинні відповідати вимогам, встановленим законом, цим Порядком та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до п.2.6 Порядку №3502 для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу. Виходячи із системного аналізу вказаних законодавчих норм, вбачається, що законодавець розрізняє дії щодо внесення змін до записів та щодо скасування державної реєстрації прав. Водночас, підставою для прийняття державним реєстратором рішення про скасування державної реєстрації прав може бути лише рішення суду. Отже, вказані підстави для скасування державної реєстрації речового права визначені чинним законодавством є виключними і розширеному тлумаченню не підлягають. При цьому, державний реєстратор як суб`єкт владних повноважень, законодавчо не наділений правом щодо перегляду власного рішення, що узгоджується з принципом належного урядування. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) (далі «Конвенція») «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». Вирішуючи питання про застосування статті 13 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Аманн проти Швейцарії» (Заява N 27798/95 п.88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак, це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника. Разом з тим, сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії» і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер`їлдіз проти Туреччини»). Як зазначено у справі BlackClawsonLtd. v. PapierwerkeAG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. При цьому, принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. В рішенні №37801/97 від 01 липня 2003 року по справі «Суомінен проти Фінляндії» Європейський суд вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень при вчиненні спірних дій, діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дій (прийняття рішення), без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права. Аналогічна позиція висловлена у Постанові ВП ВС від 20.11.2019 № 802/3/18-а (11 474апп19), тому реєстраційні записи про право оренди [PERSON] на зазначені земельні ділянки підлягають скасуванню. Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом «Про оренду землі» (далі Закон № 161-XIV). Згідно із частиною першою статті 1 Закону № 161-XIV оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. За приписами статті 4 цього Закону орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою (стаття 5 Закону №161-XIV). Згідно із частиною першою статті 27 Закону № 161-XIV орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац четвертий частини другої статті 24 Закону № 161-XIV). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхомвизнання угоди недійсною (пункт «в» частини третьої статті 152 ЗК України). Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. При цьому факт правомірності володіння та користування майном є достатньою підставою для відповідної особи для звернення за захистом цього права. Крім того, позивачем за цим позовом може бути особа, законний інтерес або право якої порушено. Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним оспорюваного договору оренди та повернення земельної ділянки позивачу. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частині третій зазначеної статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Стаття 236 ЦК України передбачає, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Разом з тим відповідно до вимог ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відтак, договори оренди землі від 01.08.2014 року, укладені між ГУ Держгеокадастру у Київській області є недійсними, оскільки в момент їх вчинення ГУ Держгеокадастру у Київській областіне було додержано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, зокрема ГУ Держгеокадастру у Київській області не мав повноважень на передання земельних ділянок в оренду без їх попереднього вилучення чи припинення права постійного користування Позивача. Разом з тим, сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії» і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер`їлдіз проти Туреччини»). Як зазначено у справі BlackClawsonLtd. v. PapierwerkeAG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. При цьому, принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. В рішенні №37801/97 від 01 липня 2003 року по справі «Суомінен проти Фінляндії» Європейський суд вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень при вчиненні спірних дій, діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дій (прийняття рішення), без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права. Аналогічна позиція висловлена у Постанові ВП ВС від 20.11.2019 № 802/3/18-а (11-474апп19):http://reyestr.court.gov.ua/Review/86435729, Постанова ВПВС від 20.11.2019 № 802/3/18-а. Відтак, реєстраційні записи про право оренди підлягають скасуванню. Щодо обрання належного способу захисту. У постанові від 19 грудня 2022 року у справі № 359/3951/17 Верховний Суд надав правову оцінку належності відповідача у спорі про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Верховний Суд, зокрема, зауважив, що державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. У постанові КГС ВС від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19 звернуто увагу на те, що «Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.10.2022 у справі №922/1830/19 зазначила, що позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність наказів ГУ Держгеокадастру без заявлення вимог про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення, за умови їх невідповідності закону, не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані. Аналіз висловленої правової позиції свідчить про те, що звернення до суду з вимогою до відповідача про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування рішення про таку реєстрацію є належним способом захисту. Верховний суд у постанові від 31.05.2023 у справі № 635/5911/18 підтвердив зазначену позицію та вказав, що «Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина першастатті 21 ЦК України). Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)». Крім того, у цій постанові ВС звертав увагу на таке: «У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20). ВЦК Українизакріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного». Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третястатті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин (частина другастатті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх відповідачів. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)». Звернення до суду з вимогою про скасування державної реєстрації земельної ділянки за третіми особами, фактично вказує на її витребування шляхом скасування державної реєстрації земельних ділянок за їх реальними власниками/користувачами. Позивач вважає, і це підтвердив у судовому засіданні його представник,у з цими доводами погоджується суд, що задоволенням зазначених вимог фактично буде скасовано підставу, на якій відповідачі вважають своє користування спірними земельними ділянками таким, що відбувається відповідно до чинного законодавства, відповідно подальше користування ними з боку відповідачів буде незаконним. А тому може бути припиненим у добровільному порядку. Тому, позивач і вважає, що заявлення вимоги про витребування земельних ділянок є передчасним у даному випадку. Скасування зазначених вище наказів, рішень та визнання недійсними договорів дасть можливість позивачу завершити реєстрацію свого права постійного користування землею на підставі чинного Державного акту. Щодо заяви відповідачів про застосування строків позовної давності Відповідно достатті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно зчастиною першою статті 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше. Заяви відповідачів/їх представників про застосування позовної давності обґрунтовані тим, що Позивач штучно створив підставу обчислення позовної давності з червня 2025 року, оскільки дані ДРРПНМ були відкритими, або ж з часу початку обробітку земельної ділянки, іншою особою, зважаючи на її розміри. Позивач, стверджуючи, що ним не пропущено строк звернення до суду з позовною заявою, послався на таке. Щодо моменту, з якого Позивачу стало відомо про порушення свого права та неможливості дізнатися про порушення своїх прав раніше Звертаючись до суду 04.08.2025 року у позовній заяві Позивач вказав на дату, коли йому стало відомо про порушення свого права, а саме у червні 2025 року, коли ним було отримано Інформаційні довідки із ДРРПНМ, копії яких додані до матеріалів справи. Саме з цієї дати Позивачу стало відомо про особу, яка порушує його права та про порушення свого права. Раніше Позивач не мав об`єктивної інформації про порушення та не мав можливості дізнатися інформацію про особу, яка порушує його права, оскільки: Після цього у липні 2025 року Позивач звернувся до адвоката та отримав таку ж інформацію із ДРРПНМ про реєстрації прав на земельні ділянки. Державний акт, як і рішення на підставі якого він був виданий, у судовому порядку нечинним, незаконним не визнавалися, не скасовувалися й у 2014 році, на момент прийняття оскаржуваних рішень ГУ Держгеокадастру у Київській області про передачу в оренду були дійсними. Жодних рішень про припинення права постійного користування компетентними органами не ухвалювалося. Разом з тим, не зважаючи на це ГУ Держгеокадастру у Київській області без будь- якого повідомлення постійного користувача, без припинення його права постійного користування, скасування чи вилучення державного акту згідно діючого на той момент законодавства, вчинив дії спрямовані на передання частини земельних ділянок, що перебували у постійному користуванні Позивача, в оренду [PERSON] . При цьому станом на 2014 рік (момент формування земельних ділянок) Позивачу не було відомо про ці дії та про особу, якій такі земельні ділянки були передані в оренду. До Позивача ніхто не звертався та не повідомляв його про це. Тому, об`єктивно Позивач не міг дізнатися про порушення свого права постійного користування, оскілки земельні ділянки вибули із володіння та користування останнього без його волі та без його будь-якого повідомлення. Крім того, було вилучено не усю земельну ділянку, а лише її частину. Навіть, якщо припустити, що у 2014 році реєстр речових прав на нерухоме майно був відкритий, то для отримання інформації про зареєстровані права потрібно було знати або кадастровий номер земельної ділянки або РНОКПП/Код ЄДРПОУ особи, що була користувачем землі. Але, оскільки дії по передачі земельних ділянок вчинялися без відома Позивача, останній не міг би отримати цю інформацію із ДРРПНМ самостійно. З урахуванням викладеного, Позивачем строк позовної давності не пропущений. Суд погоджується із зазначеними доводами позивача і приходить до висновку, що строк позовної давності не пропущений позивачем. Щодо розподілу судових витрат Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір загальною сумою 36336,0 грн. безпосередньо за позовні вимоги. Враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог суд враховує таке: З відповідача ГУ Держгеокадастру в Київській області, підлягає стягненню з на користь позивача 3028,0 грн. З відповідача [PERSON] на користь позивачів понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 33308,0 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved