Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

Рух справи 14.04.2025 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов позов заява [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Центр надання адміністративних послуг Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві, в якому позивачі просили: «Визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] з 28 серпня 2003 року. Визнати за [PERSON] (Ідентифікаційний номер [NUMBER] ) право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] з 28 серпня 2003 року. Визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] з 28 серпня 2003 року. Визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] з 28 серпня 2003 року. Визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] з 13.03.2019 року. Визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер[NUMBER]) право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] з 30.06.2023.» Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2025 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Коваленко І.В. 22.05.2025 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі по вказаній позовній заяві. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання, яке призначено на 24.06.2025 на 16:00 год. Сторонам та третій особі роз`яснено їхні права на подання заяв по суті справи у строки, визначені ст.178 ЦПК України. 06.08.2025 року (вх.№45488) з дотриманням вимог статей 127, 174, 178 ЦПК України, до суду представник відповідача - Яценюк Л.П. подала відзив на позов, з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. За змістом відзиву представник відповідача висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позов. 26.08.2025 року довідкою секретаря судових засідань цивільну справу №755/7162/25 знято з розгляду у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Коваленко І.В. Справу призначено на 15.10.2025 року. 15.10.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва у вказаній цивільній справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті на «20» листопада 2025 року на 10:00 годину, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва (02105, м. Київ вул. Пластова, 3 каб. 8), із встановленням загального порядку дослідження доказів у справі. Доводи позову Щодо фактичних обставин справи позивачі вказували, що позивач [PERSON] , на підставі ордеру № 529\\569 від 30 серпня 1983 року була вселена до гуртожитку по [ADDRESS] . 20 травня 1989 позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . [INFO] у позивачки народився син - позивач [PERSON] [INFO] у позивачки народився син - позивач [PERSON] . [INFO] у позивачки народилась донька - позивач [PERSON] . [INFO] у позивачки [PERSON] народився син [PERSON] та [INFO] народився син [PERSON] . Реєстрація місця проживання Позивачів проведена 01.12.1989 року, 01.12.1989 року, 24.01.1992 року, 13.03.2019 року та 30.06.2023 відповідно, за адресою: [ADDRESS] серпня 2003 року Київською міською державною адміністрацією прийнято розпорядження № 1612 «Про використання жилих приміщень у жилому будинку [ADDRESS] за цільовим призначенням» (надалі - Розпорядження, відповідно до якого змінено статус гуртожитку на жилий будинок [ADDRESS] . Вказаним Розпорядженням доручено відповідачу Дніпровській районній у місті Києві державній адміністрації затвердити рішення адміністрації та профспілкового комітету Закритого акціонерного товариства «Компанія «Київінвестбуд» про надання жилих приміщень та видати мешканцям ордери у встановленому порядку, а Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна внести зміни до поверхових планів. Однак, рішення Відповідачем не затверджено, нові ордери не видавались. Позивачі зазначають, що кімната, яку вони займають по теперішній час, почала називатись квартирою спільного заселення і має наступну реєстрацію в БТІ: квартира [ADDRESS] . Згідно із технічним паспортом квартира [ADDRESS] знаходиться на 3 поверсі, жила площа кімнат становить 45,7 м2, загальна площа становить 14,6 кв. м. Позивачі звернулись до органу приватизації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про приватизацію приміщень в квартирі спільного заселення, однак отримали відмову. Зокрема, в рішенні Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації від 27 липня 2023 року № 43-215\\23 зазначено, що позивачі зареєстровані у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Позивачі стверджують, що відповідний орган реєстрації проводив реєстрацію місця їхнього проживання без зазначення номера квартири (кімнати), в яку вони заселялись на законних підставах. Тому, штампи в паспорті та інформація у витягу територіальної громади не мають відомостей про квартиру 3\\6.7,8, в якій вони зареєстровані та проживають, у зв`язку з чим ми позбавлені права на приватизацію квартири [ADDRESS] . Позивачі звертались до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про встановлення факту проживання та реєстрації у квартирі [ADDRESS] . Однак, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2025 року їм було відмовлено у задоволенні позову, оскільки задоволення такого позову «не відновить права позивачів у той спосіб, як про це останні просять суд, що виключає задоволення позовних вимог». Посилались на положення підпункту 5 пункту 35 постанови Кабінету Міністрів України від 07,02.2022 № 265 «Деякі питання декларування реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», згідно з яким: для реєстрації місця проживання особа або її законний представник (представник) подає: документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування; батьків або законних представників (представників), або одного з них. Оскільки позивачі не можуть отримати зазначені документи від уповноваженого органу, то вважали, що своє право вони можуть захистити та підтвердити у судовому порядку шляхом визнання права користування займаним житловим приміщенням, що в подальшому слугуватиме підставою для реєстрації їхнього місця проживання у зазначеному житловому приміщенні. У зв`язку з такими обставинами, позивачі просять захистити їхні порушені права та майнові інтереси, ухваливши рішення про задоволення позову. Щодо правової позиції відповідача За змістом відзиву Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, а тому такими, що не підлягають до задоволення. Як стверджує відповідач, до 2003 року будинок [ADDRESS] , де зареєстровані позивачі, мав статус гуртожитку. Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 29.08.2003 № 1612 «Про використання житлових приміщень у жилому будинку [ADDRESS] » статус гуртожитку було змінено на житловий будинок [ADDRESS] . Пунктом 2 цього розпорядження доручено Дніпровській районній у місті Києві державній адміністрації затвердити рішення адміністрацій та профспілкового комітету закритого акціонерного товариства «Компанія «Київінвестбуд» про надання жилих приміщень та видати мешканцям ордери у встановленому порядку. Відповідач вказував, що Закрите акціонерне товариство «Компанія «Київінвестбуд» не зверталось до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про затвердження спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету про видачу [PERSON] ордеру на жиле приміщення. Звертав увагу на зміст долученого позивачами до матеріалів позовної заяви копії ордеру №529/569, виданого Домоуправлінням № 3 комбінату «Київпромбуд» Ордена Леніна Будтрест № 1 від 30 серпня 1983 року на ім`я [PERSON] (по чоловіку [PERSON] ), яка поселяється в гуртожиток [ADDRESS] як учениця. У ордері є відмітка коменданта гуртожитку, що [PERSON] зарахована 31.08.1984 року, № койки 438,437,436. Отже, позивач [PERSON] була поселена в гуртожиток на ліжкомісце, а не в кімнату. Стверджував, що відповідно до витягу з реєстру територіальної громади, отриманого за запитом до Державного підприємства «ДІЯ», [PERSON] зареєстрована на [ADDRESS] , з 22.09.1995, що також підтверджується відміткою в паспорті; [PERSON] зареєстрований на [ADDRESS] з 22.09.1995, що також підтверджується відміткою в паспорті; [PERSON] зареєстрований на [ADDRESS] з 22.09.1995, що також підтверджується відміткою в паспорті; Відповідно до відомостей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА [PERSON] зареєстрований на [ADDRESS] з 30.06.2023, що також підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 11.12.2023 у ДП «ДІЯ»; [PERSON] зареєстрований на [ADDRESS] з 13.03.2019, що також підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 1 1.12.2023 у ДП «ДІЯ»; Згідно з відомостями ДП «ДІЯ», [PERSON] зареєстрована на [ADDRESS] з 22.09.1995 року. Оскільки позивачами не було отримано ордера на жиле приміщення, відповідач стверджував, що вони зареєстровані в гуртожитку, що підтверджується відомостями з Реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання. В пакеті документів, поданому позивачами до Органу приватизації Дніпровської РДА в м. Києві, також був долучений ордер на поселення [PERSON] в гуртожиток на ліжкомісце. Відповідно до Рішення Органу приватизації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 липня 2023 року № 43-215/23 [PERSON] та членам її сім`ї було відмовлено в приватизації приміщень спільного заселення № 3/6,7,8 в будинку [ADDRESS] , зокрема, у зв`язку з відсутністю ордера, визначеного розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 29.08.2003 № 1612 «Про використання житлових приміщень у жилому будинку [ADDRESS] ». Посилаючись на положення частин 1, 2 ст.61, ст.63 ЖК УРСР, відповідач зазначав, що відповідно до матеріалів цивільної справи статус жилих приміщень, в яких позивачі визнають право користування, нічим не підтверджується. Посилаючись на положення пункту 35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 № 265, частину 1 статті 12, частину 3 статті 10 Закону України «Про адміністративні послуги», відповідач підсумовував, що суб`єктом надання адміністративної послуги про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання є відділ реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Відповідач звертав увагу на відсутність порушених прав позивача, а позовні вимоги безпідставними та такими, що не можуть бути задоволені. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Зазначила, що у кімнаті проживає з 1983 року. Навчалася у ПТІ, у 1986 році почала працювати, займала ліжко-місце. З народженням дітей отримувала кімнати. 28.08.2003 було змінено статус жилого комунального будинку. Зазначила, що працює, сплачує комунальні послуги за кв. [ADDRESS] . Пояснила, що коли звернулася із питанням про приватизацію, то сказали йти суд встановлювати факт реєстрації. Пояснила суду, що нумерація кімнат спочатку була № 433, 436, 438 - на них приходили квитанції, а потім стали 3\\6,7,8, що було помітно в квитанціях. Звернувшись до бухгалтерії їй сказали, що все нормально. Зазначила, що у приватизації квартири [ADDRESS] було відмовлено через відсутність ордеру. Посилалася на те, що встановлення факту реєстрації та проживання необхідно з 28.08.2003, оскільки з цієї дати будинок переведений в житловий. Позивачі [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Зазначили, що з народження проживають у спірній квартирі та підтримують пояснення своєї матері - позивача [PERSON] щодо заявлених позовних вимог. Позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Додатково пояснила суду, що зареєстрована у квартирі з 1992 року, з часу народження та проживає донині, де також народила двох дітей. Вказала, що коли будинок перевели у житловий, звернулась за приватизацією та отримала відповідь, що треба ордер та встановити факт проживання в квартирі [ADDRESS] . Представник малолітніх позивачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Лукацька Л.Г. пояснила суду, що відсутність ордеру та місця реєстрації саме в цій квартирі позбавляє можливості позивачів приватизувати квартиру. [PERSON] неодноразово з матір`ю [PERSON] звертались до РДА з метою вирішення питання про приватизацію квартиру, що виявилось безрезультатним. РДА порушує права позивачів, оскільки ні у 2003 році, ні у подальшому на виконало розпорядження КМД та не видало позивачам ордер. Представник відповідача у судове засідання у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Фактичні обставини справи, встановлені судом Суд, вислухавши пояснення позивачів, представника малолітніх позивачів, представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 30.08.1983 року [PERSON] домоуправлінням № 3 Житлово-комунальної контори Комбінату «Київпромстрой» був виданий ордер № 529/569 в гуртожиток [ADDRESS] для зайняття ліжко-місць № [NUMBER] , 437, 438. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 1612 від 29.08.2003 «Про використання жилих приміщень у жилому будинку [ADDRESS] за цільовим призначенням», відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.92 № 26 «Про формування комунального майна міста та районів», враховуючи звернення Закритого акціонерного товариства «Компанія «Київінвестбуд» від 28.08.03 № 305 та враховуючи численні звернення мешканців гуртожитку на [ADDRESS] , змінено статус гуртожитку на жилий будинок [ADDRESS] ; доручено Дніпровській районній у місті Києві державній адміністрації затвердити рішення адміністрації та профспілкового комітету Закритого акціонерного товариства «Компанія «Київінвестбуд» про надання жилих приміщень та видати мешканцям ордери у встановленому порядку; Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна внести зміни до поверхових планів; визнати такими, що втратили чинність розпорядження Київської міської державної адміністрації від 05.12.01 № 2603 та від 12.03.02 № 474. У листі Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 103-107/Г-73-263 від 31.01.2023 [PERSON] було повідомлено, що у відділі обліку, розподілу житлової площі та контролю за її використанням ордер на квартиру [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] на [ADDRESS] відсутній. Рішенням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 43-215/23 від 27.07.2023 відмовлено [PERSON] в приватизації приміщень квартири спільного заселення № 3/6,7,8 в будинку [ADDRESS] ; після надання необхідних документів Орган приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації повторно розгляне питання щодо приватизації зазначеного житлового приміщення. Згідно листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 103/7949/24/6 від 27.10.2023, за інформацією відділу обліку, розподілу житлової площі та контролю за її використанням до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації звернення від профспілкового комітету Закритого акціонерного товариства «Компанія «Київінвестбуд» стосовно прийняття рішення щодо надання жилих приміщень відповідно до п. 2 Розпорядження Київської міської ради від 29.08.2003 № 1612 не надходило. Відтак, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація не приймала жодних рішень стосовно оформлення ордеру [PERSON] на кімнати [ADDRESS] [NUMBER] , [ADDRESS] , [NUMBER] в комунальній квартирі на [ADDRESS] . Також повідомлено, що Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрації не володіє інформацією щодо зміни нумерації кімнат за вищевказаною адресою. 08.12.2020 [PERSON] було видано технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є дітьми [PERSON] . При цьому, [PERSON] , [PERSON] є дітьми [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . 03.12.2020 ПАТ «ЖИЛКОМУНСЕРВІС» було видано [PERSON] довідку про те, що вона дійсно проживає в [ADDRESS] , 7, 8 з 1995 року та проживає з своєю сім`єю та на них нараховуються житлово-комунальні послуги у повному обсязі. У травні 2024 року позивачі звернулись до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Центр надання адміністративних послуг Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві, в якому позовом, в якому, кожен окремо, просили суд: 1)встановити факт проживання та реєстрації на законних підставах [PERSON] в житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] з 28.08.2003; 2)встановити факт проживання та реєстрації на законних підставах [PERSON] в житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] з 28.08.2003; 3)встановити факт проживання та реєстрації на законних підставах [PERSON] в житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] з 28.08.2003; 4)встановити факт проживання та реєстрації на законних підставах [PERSON] в житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] з 28.08.2003; 5)встановити факт проживання та реєстрації на законних підставах [PERSON] в житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] з 13.03.2019; 6)встановити факт проживання та реєстрації на законних підставах [PERSON] в житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] з 30.06.2023. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16.01.2025 року позов залишено без задоволення. Вказаним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16.01.2025 року встановлені наступні обставини справи, зокрема: «Рішенням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 43-215/23 від 27.07.2023 відмовлено [PERSON] в приватизації приміщень квартири спільного заселення № 3/6,7,8 в будинку [ADDRESS] . Згідно зазначеного рішення, за результатами опрацювання наданого пакету документів, було встановлено, що в ньому відсутні, зокрема, але не виключно: оформлена належним чином копія ордеру встановленого зразка про надання жилих приміщень згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 29.08.2003 № 1612 (засвідчена мокрою печаткою) (відповідно до пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, що зумовлювало прийняття рішення про передачу у власність житла позивачам. Також було зазначено про те, що позивачі зареєстровані згідно Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Для подальшого продовження процедури приватизації особі необхідно підтвердити актуальну інформацію стосовно реєстрації свого місця проживання. Для цього особі потрібно подати довідку (витяг) відповідного уповноваженого органу про реєстрацію свого місця із зазначенням актуальної адреси. Зважаючи на необхідність підтвердження актуального зареєстрованого місця проживання для подальшої приватизації житла позивачі звернулись до суду для встановлення факту проживання та реєстрації місця проживання. У той же час, згідно підпункту 5 пункту 35 постанови Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 «Деякі питання декларування реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає: документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення , визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них. Таким чином, у разі неможливості отримання зазначеного документа від уповноваженого органу, особа може захистити та підтвердити своє право у судовому порядку шляхом визнання права користування займаним житловим приміщенням. Таке судове рішення згідно з чинним законодавством є однією з підстав реєстрації місця проживання особи у зазначеному житловому приміщенні. Наведене та встановлене судом у сукупності свідчить про те, що позивачами обрано не ефективний спосіб захисту, оскільки не відновить права позивачів у той спосіб, як про це останні просять суд, що виключає задоволення позовних вимог. При цьому, судом не було встановлено, що факт проживання позивачів у кв. [ADDRESS] будь-ким оспорюється. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне звернути увагу позивачів на те, що належним способом захисту буде звернення до суду із вимогами про визнання за позивачами права користування житловим приміщенням, який зможе забезпечити захист прав позивачів. Обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові. Позовні вимоги не підлягають задоволенню, якщо суд, дотримуючись принципу стадійності захисту права, дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачено законом або договором та/або він є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах. Про цей висновок ВП ВС нагадала в постанові від 02.02.2021 у справі № 925/642/19.» Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачі як на підставу заявлених вимог посилаються на те, що вони звернулись до відповідача про передачу їм у власність житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , однак відмова відповідача порушує їхнє право на безоплатне отримання займаного житлового приміщення у власність, відтак просять визнати за ними право користування займаним житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Конституцією України серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Вимогами ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» встановлено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. В силу вимог ч. 1 ст. 4 указаного Закону, громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради. Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. Відповідно до ч.3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Згідно п. 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 N 396, передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках які на момент набрання чинності Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача жилих приміщень в гуртожитках, які на момент набрання чинності Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" ( 500-17 ) перебували у державній власності, у власність громадян здійснюється на підставі рішень органів місцевого самоврядування, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (після передачі/прийняття гуртожитку у власність відповідної територіальної громади). Відповідно до ч. 3 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Як встановлено судом, спірне житлове приміщення (кімната) на момент вселення у нього позивача і до теперішнього часу належить до житлового фонду, відтак, на правовідносини щодо користування цим житловим приміщенням слід застосовувати норми ЖК України. Згідно з вимогами ст.9 Житлового Кодексу Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За приписами ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, (установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно Аналізу судової практики щодо застосування Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 01.08.2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що при вирішенні деяких справ, відсутність спеціального ордера на вселення у житлове приміщення гуртожитку не було підставою для виселення громадян з гуртожитків без надання іншого житлового приміщення. Суди враховували, що житлове приміщення в гуртожитку надавалося за спільним рішенням адміністрації підприємства і профкому, відповідачі перебували у трудових відносинах із підприємством та (або) припиняли роботу з підстав, визначених частиною третьою статті 132 ЖК УРСР, зареєстровані відповідно до закону та не мають іншого житла. Таку позицію можна вважати правильною оскільки спеціальний ордер на вселення у житлове приміщення в гуртожитку видається адміністрацією підприємства, установи, організації, які не завжди добросовісно виконували покладені на них обов`язки. При цьому відомості, що вселення позивача у гуртожиток і проживання у кімнаті відбулося без дотримання законних підставах - відсутні, а отримання спеціального ордеру є лише формалізованим підтвердженням наявності такого рішення. Поняття гуртожитків визначено ст. 127 ЖК, де передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. На осіб, які вселяються у гуртожиток, поширюється процедура реєстрації місця проживання відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положеннями ст. 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог п. 35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування та реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» від 7 лютого 2022 р. за № 265 35, для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає, у тому числі, документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них. З матеріалів справи вбачається, що 30.08.1983 року позивач [PERSON] разом зі своїми дітьми правомірно вселилась в гуртожиток [ADDRESS] для зайняття ліжко-місць № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] на підставі ордеру № 529/569, виданого домоуправлінням № 3 Житлово-комунальної контори Комбінату «Київпромстрой». Факт реєстрації місця проживання позивачів за адресою: [ADDRESS] , не заперечується сторонами. Зміна статусу гуртожитку на жилий будинок [ADDRESS] відбулась на підставі Розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1612 від 29.08.2003 «Про використання жилих приміщень у жилому будинку [ADDRESS] за цільовим призначенням». Проте, на момент звернення позивачів до суду відповідач Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація доручення Київської міської державної адміністрації не виконала: рішення адміністрації та профспілкового комітету Закритого акціонерного товариства «Компанія «Київінвестбуд» про надання жилих приміщень не затвердила; мешканцям жилого будинку [ADDRESS] ордери у встановленому порядку не видала. У той же час наявність квартири [ADDRESS] підтверджується технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] , виготовленим ПП «Лекс Статус» 08.12.2020 на замовлення [PERSON] (інвентаризаційна справа №ПЛС12-031), який містить відомості про характеристику, план квартири, а також експлікацію приміщень квартири, де наявні відомості про житлові кімнати [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] , загальна площа яких визначена як 45,7 м?. При цьому, відсутність ордеру на жилу площу - квартиру [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , створює перешкоди позивачам у реалізації їхніх житлових прав, оскільки вони не можуть документально засвідчити (надати ордер), що проживають і користуються жилим приміщенням на законних підставах. Разом з тим, відсутність ордеру на жилу площу в гуртожитку, за наявності сукупності інших досліджених судом доказів, не спростовує того факту, що позивачі проживають і користуються жилим приміщенням на законних підставах та відповідно за місцем свого постійного проживання сплачують житлово-комунальні послуги, оскільки вказані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема: рахунками на сплату за житлово-комунальні та ніші послуги, які сформовані саме за адресою: [ADDRESS] . Також, як встановлено в судовому засіданні, з моменту вселення та до теперішнього часу, жодним балансоутримувачем або власником будинку до позивача не пред`являлось претензій щодо незаконності її проживання у даній квартирі. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України покладає на сторін обов`язок доказування та подання доказів. Зокрема, згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Водночас стаття 82 ЦПК України містить перелік підстав, які звільняють сторони від доказування. Зокрема, ч.4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частинами першою, другою , третьою статті 83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. Будь-яких інших конкретних правових доказів, які б повністю або частково спростовували позовні вимоги, суду не надано і судом таких доказів не здобуто. Аналізуючи вищенаведені обставини, враховуючи викладені вимоги закону, досліджені у судовому засіданні письмові докази у їх сукупності, зокрема те, що позивачі вселилися у спірне житлове приміщення на законних підставах, право на приватизацію житла не використовували, звертались до органу приватизації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про приватизацію приміщень в квартирі спільного заселення, однак отримали відмову через те, що адресою їхнього зареєстрованого місця проживання є гуртожиток, а не жилий будинок, а також через відсутність у них ордеру саме на жиле приміщення, беручи до уваги відсутність у позивачів на праві власності чи на праві користування іншого жилого приміщення, суд приходить до висновку, що позивачі правомірно проживають та користуються квартирою [ADDRESS] , який перебуває у комунальній власності, у свою чергу невизнання відповідачем права позивачів на користування даним жилим приміщенням порушує таке право позивачів, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо судового збору Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] при зверненні до суду з позовом у даній справі сплатила 1 211,20 грн судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.4295507070.1 від 08.04.2025 (а.с.2). Позивач [PERSON] при зверненні до суду з позовом у даній справі сплатив 1 211,20 грн судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.4295515551.1 від 08.04.2025 (а.с.3). Позивач [PERSON] при зверненні до суду з позовом у даній справі сплатив 1 211,20 грн судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.4295574968.1 від 08.04.2025 (а.с.4). Позивач [PERSON] при зверненні до суду з позовом у даній справі сплатила 1 211,20 грн судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.4295495971.1 від 08.04.2025 (а.с.1). Виходячи з цього, суд приходить висновку про стягнення з відповідача на користь кожного позивача судового збору у розмірі по 1 211,20 грн. Враховуючи наведене,

Outcome: approved