Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

В серпні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Як на підставу позовних вимог вказано, що 04.07.2016 між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено договір позики, згідно якого грошові кошти надаються позикодавцем у безготівковій формі окремими частинами, розмір яких визначається сторонами у додаткових угодах, на його поточний рахунок та/або на поточний рахунок дружини позичальника [PERSON] , шлюб між якими зареєстрований 07.11.2014. Згідно умов договору позика підлягає поверненню в строк до 25.11.2018 в повному обсязі, якщо інше не встановлено додатковими угодами. Загалом позивачем було перераховано грошові кошти в розмірі 9 921 020,00 грн., з яких 4 147 500,00 грн. окремими частинами на рахунки позичальника [PERSON] , та 5 773 520,00 грн. на рахунок дружини позичальника [PERSON] . Однак всупереч умов договору у встановлений строк позика не була повернута, в зв`язку із чим [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення грошових коштів з [PERSON] та [PERSON] . Остаточно постановою Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 у справі № 523/7796/19 в частині вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики відмовлено та роз`яснено право [PERSON] звернутись до суду за захистом його прав в інший спосіб. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що факт отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів підтверджено належними доказами та не спростовується нею особисто, останній було достеменно відомо про наявність боргу та отримання грошових коштів без належної правової підстави, однак вона відмовляється від їх повернення, враховуючи преюдиційний характер вищевказаного судового рішення, [PERSON] звернувся із даним позовом до суду. При цьому, оскільки відповідачем не було повернуто грошові кошти у встановлений строк і вони використовувались нею протягом тривалого часу, позивач просить суд стягнути з неї також інфляційні втрати, 3 % річних та проценти за користування чужими коштами (пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань). Посилаючись на викладене, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 5 773 520,00 грн., інфляційні втрати в сумі 6 857 694,98 грн., 3 % річних у сумі 1 377 939,36 грн., проценти за користування чужими коштами у сумі 4 214 954,84 грн. Згідно ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 05.08.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі. Відповідно до ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 05.08.2025 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на кв. [ADDRESS] , а також на кв. [ADDRESS] , які належать на праві власності [PERSON] 03.09.2025 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Пугаченка С.Ю. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого він просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень проти позову посилається на те, що судом апеляційної інстанції вже надано належну правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, та відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення грошових коштів з [PERSON] . Крім того, суму позики в повному обсязі стягнуто саме з [PERSON] , а тому числі 5 773 520,00 грн., які були перераховані на користь відповідачки. Представник відповідача вважає, що подвійне стягнення суми позики з двох різних осіб суперечить діючому законодавству. Крім того, представник відповідача посилається на те, що правовідносини, які існують між сторонами, виникли з виконання договору позики, а тому до них не можуть бути застосовані положення діючого законодавства щодо безпідставно набутих грошових коштів. Окрім викладеного у відзиві зазначено, що попередній розмір судових витрат, які відповідач очікує понести в зв`язку з розглядом даної справи, складає 102 500,00 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений судом про розгляд справи належним чином. Від нього 15.12.2025 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Пугаченко С.Ю. в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві. Просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі та вирішити питання про витрати на правничу допомогу сторони відповідача, зауваживши, що у разі ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову такі покладаються на позивача, та просив врахувати, що стороною позивача вимог щодо зменшення таких не заявлено. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений судом про розгляд справи належним чином. Повідомлення третьої особи про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі та доданих до неї документів. Направлена на його адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини. 04.07.2016 між [PERSON] як позикодавцем, з одного боку, та [PERSON] як позичальником, з іншого боку, було укладено договір позики, за умовами пункту 1.1. якого позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути надані кошти в повному обсязі у порядку та на умовах, передбачених цим договором (а.с. 8-12). Пунктом 2.1. договору позики визначено, що позика надається позикодавцем у безготівковій формі окремими частинами, розмір (сума) яких визначається сторонами у додаткових угодах до договору, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника та/або на поточний рахунок дружини позичальника [INFO] , шлюб між якими зареєстрований 07 листопада 2014 року, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 657 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Згідно з пунктом 4.1. договору позики сторони домовилися, що загальна сума позики, наданої позичальнику на умовах цього договору, розмір (сума) окремих частин якої визначається у додаткових угодах до договору, підлягає поверненню позикодавцю у строк до 25 листопада 2018 року в повному розмірі, якщо інший строк повернення коштів не встановлений у відповідній додатковій угоді до договору. Повернення коштів позикодавцю проводиться позичальником в готівковій або безготівковій формі шляхом перерахування відповідних коштів на поточний рахунок позикодавця за реквізитами, вказаними у пункту 4.2. договору позики. З матеріалів справи та пояснень представника відповідача вбачається, що у період з 06.07.2016 по 24.09.2018 на виконання пункту 2.1. договору позики між сторонами було укладено 47 додаткових угод на загальну суму 9 921 020,00 грн., з яких 4 147 500,00 грн. окремими частинами було перераховано позивачем на відповідні рахунки позичальника, а 5 773 520,00 грн. - на рахунок дружини позичальника [PERSON] , що підтверджено квитанціями (а.с. 13-59). В травні 2019 року [PERSON] звернувся до Пересипського (Суворовського) районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 9 921 020,00 грн. Рішенням Пересипського (Суворовського) районного суду м. Одеси від 15.11.2021 по справі № 523/7796/19 позовні вимоги [PERSON] задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 9 921 020,00 грн. (а.с. 143-146). Постановою Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 15.11.2021 в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики скасовано. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики відмовлено (а.с. 147-153). Постановою Одеського апеляційного суду встановлено, що договір позики та додаткові угоди до нього укладені між [PERSON] та [PERSON] , на підставі вказаного договору позивачем було перераховано на користь [PERSON] суму позики. Обставини укладання договору позики та згоду з його умовами, зокрема отримання грошових коштів, позичальник не заперечував. Докази того, що [PERSON] знала та надавала свою згоду, як дружина, на його укладення в матеріалах справи відсутні. Крім того, не встановлено, що спірні грошові кошти використано в інтересах сім`ї, а тому відсутні правові підстави для покладення на [PERSON] зобов`язань за спірним договором позики на підставі частини четвертої статті 65 СК України. 10.07.2024 постановою Верховного Суду касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, постанову Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року залишено без змін. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У постанові від 29 березня 2022 року у справі № 296/3518/19 Верховний Суд вказував, що за змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (див. висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 161/2823/19, від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17 та інших). Отже, для з`ясування наведених вище питань, а відтак і правильного вирішення спору судам в межах наданих їм повноважень процесуальним законом належить дослідити обставини, якими опосередковувалися спірні правовідносини, зміст доказів наданих сторонами на підтвердження своїх аргументів щодо позову, і на підставі цього встановити наявність (відсутність) підстав для задоволення позовних вимог. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При розгляді справи № 523/7796/19 судами у відповідних рішеннях, які набрали законної сили, було встановлено, що 04.07.2016 між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено договір позики, на підставі якого останній отримав грошові кошти, частина з яких була переказана на його особистий рахунок, а частина на рахунок його дружини [PERSON] . Спірні правовідносини стосуються виконання зобов`язань за договором позики. Суму заборгованості за договором позики було стягнуто з [PERSON] на користь позичальника в повному обсязі. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10.09.2018 у справі № 638/11807/15-ц, від 12.09.2018 у справі № 154/948/16, від 12.12.2018 у справі № 205/3330/14-ц, від 24.01.2021 у справі № 369/8126/17, а також від 08.02.2024 у справі № 755/7716/20. Наведені позивачем підстави позову щодо здійснення ним дій з внесення власних коштів на рахунок відповідача не можуть кваліфікуватися як безпідставно отримане майно, оскільки за вказаних позивачем обставин такі відносини виникли із зобов`язань за договором позики. Подібні правові висновки було викладені судом апеляційної та касаційної інстанції при розгляді справи № 523/7796/19. Крім того, станом на теперішній час право позивача на отримання належних йому грошових коштів відновлено шляхом ухвалення рішення суду про стягнення суми позики з [PERSON] . Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі. Щодо вимог [PERSON] про стягнення з позивача понесених нею витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 102 500,00 грн., судом встановлено наступне. Відповідно до частин першої, пункту 1 частини третьої статті 133 та частин першої - третьої статті 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано суду: витяг з договору № 21/25 про надання правничої допомоги від 19.08.2025; акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 02.09.2025; квитанцію до прибуткового касового ордера № 1-21/25 від 02.09.2025 про сплату 102 500,00 грн.; ордер на надання правничої допомоги. Судом встановлено, що розмір витрат [PERSON] на оплату професійної правничої допомоги у даній справі становить 102 500,00 грн., що підтверджується вищепереліченими доказами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд,

Outcome: dismissed