Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що на праві приватної власності позивачці належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.06.2016 року. Загальна площа квартири [ADDRESS] становить 39,9 кв. м., у тому числі житлова - 28,5 кв. м., до складу квартири відноситься комора в підвалі під літ. «13-3» площею 11,8 кв.м., що підтверджується даними технічного паспорта від 18.07.2008 на квартиру [ADDRESS] . Представник позивачки стверджує, що відповідачка [PERSON] незаконно заволоділа коморою у підвальному приміщенні площею 11,8 кв.м., що включена до складу квартири позивачки і належить останній на праві приватної власності, що полягає у внесенні за іншою, ніж власник, особою, відомостей (запису) про державну реєстрацію права власності на це майно. Враховуючи наведене просить позов задовольнити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20.03.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09.05.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 29.05.2025 року на адресу суду надійшов відзив в якому відповідачка стверджує, що доводи позивачки є безпідставними і повністю спростовуються наданими позивачкою належними і допустимими доказами, про те, що квартира і комора позивачки не має жодного відношення, оскільки це різні об`єкти нерухомості, які приватизовані їх власниками, кожен з них має правовстановлюючі документи. Стверджує, що належність комори у підвалі площею 12м.кв. на праві приватної власності [PERSON] , окрім свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.02.2018 року, підтверджується також іншими письмовими доказами, доданими до матеріалів справи. Крім того зазначає, що попередні власники кв. [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] володіли і користувались квартирою [ADDRESS] і належною до її складу коморою площею 6,0 кв.м. відповідно до правовстановлюючих документів. Вважає, що за квартирою [ADDRESS] ніколи не була закріплена комора в підвалі площею 11,8 кв.м., а лише була закріплена комора площею 6,0 кв.м. і саме з цією площею разом з квартирою [ADDRESS] була успадкована [PERSON] та його сестрою [PERSON] , просить відмовити в задоволенні позову. 02.06.2025 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. Зустрічна позовна заява вмотивована, тим, що [PERSON] стверджує, що понад 80 років її родина володіє та користується квартирою [ADDRESS] та підвальним приміщенням площею 12 (11.8) кв. м. При житті право власності на комору площею 12 (11.8) кв. м. не було оспорено жодним з чотирьох власників сусідніх підвалів, в тому числі відповідачкою, що вказує на відсутність у них будь-яких прав та претензій на цю комору та свідчить про те, що [PERSON] в період 1997-2017 роки на законних підставах володів цією коморою до смерті [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом № ННА 079786 від 20 лютого 2018 року донькою було успадкувано майно, яке складається із квартири [ADDRESS] , а також комори у підвалі розміром 12 (11.8) м. кв. Крім того, попри наявність права власності та всіх належних правовстановлюючих документів на комору в підвалі площею 11,8 кв. м., відповідачка та її родина незаконно заволоділи коморою, та викрали з неї майно, яке там знаходилось, на загальну суму понад 300 тис. грн. Станом на сьогоднішній день захоплене підвальне приміщення восьмий рік продовжує залишатись фактично у власності відповідачки [PERSON] та її близьких родичів. Задля подальшого уникнення та недопущення незаконного використання та розпоряджання коморою, завданої позивачеві матеріальної і моральної шкоди існує необхідність усунути перешкоди у використанні належного на праві власності нежитлового приміщення - комори розміром 11,8 м.кв. у підвалі на [ADDRESS] . Враховуючи наведене, просить зобов`язати відповідачку усунути перешкоди в користуванні коморою у підвалі площею 11,8 м.кв. за адресою [ADDRESS] на користь позивачки шляхом звільнення. Представник позивачки у судовому засіданні первісний позов підтримав, з підстав викладених у ньому та просить його задовольнити у зустрічному позові просить відмовити. Представники відповідачки та відповідачка в судовому засіданні проти первісного позову заперечили, просили у задоволенні такого відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю. Зазначили, що позивачем не доведено належним, допустимим і достовірним доказом, що їм належить комора площею 11,8 кв. м. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу, у судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, наслідки неявки. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 386 ЦК України закріплено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до положень ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя стаття 388 ЦК України). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2 цс 21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Тобто, визначальним для прийняття рішення у спірних правовідносинах є факт належності майна позивачу на праві власності. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144 цс 18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338 цс 18)). Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20). Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)). Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2 цс 21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Отже, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки не є ефективним способом захисту права власника. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212 цс 21), якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Одним із засад (принципів) цивільного судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). За змістом частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Отже, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (частина третя статті 49 ЦПК України). Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Визначення (зміна) предмета, підстав позову у спорі - це право, яке належить позивачу. Натомість установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто суд не вправі відмовляти у відкритті провадження у справі з тих підстав, що по суті позов необґрунтований та має заявлятися з використанням іншого способу захисту в порядку іншого судочинства. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21. Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може вийти за межі позовних вимог та самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16. Таким чином, з огляду на підстави та предмет пред`явленого позову, суд дійшов висновку про те, що позивачем обрано належний (ефективний) спосіб захисту. За обставинами справи, що розглядається, таким способом захисту є саме позов про витребування спірного майна. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачці на праві приватної власності на підставу договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №236 від 12 лютого 2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №136551363 від 04 вересня 2018 року. Загальна площа квартири [ADDRESS] становить 39,9 кв.м., у тому числі житлова - 28,5 кв.м., до складу квартири відноситься комора в підвалі під літ. 13,3 площею 11,8 кв.м. /том 1 а.с. 25/. Із технічного паспорту від 18.07.2008 року на квартиру [ADDRESS] вбачається, що до квартири [ADDRESS] віднесено підвал під літ. 13-3 площею 11,8 кв.м. розташований у цокольному поверсі / том 1 а.с. 23-24/. Також відповідно до даних інвентаризаційних приміщень будинку [ADDRESS] встановлено, що підвальне приміщення під літ 13-3 площею 11,4 /11,8 кв.м./ кв.м. відноситься до квартири [ADDRESS] . Згідно довідки ЛКП Снопківське №65 ВХ від 28 квітня 2009 року встановлено, що при приватизації квартири [ADDRESS] була допущена помилка в площі підвального приміщення, фактична площа підвалу після обмірів становить 11,8 кв.м., а не 6,0 кв.м. Разом з тим встановлено, що у 1997 році спірна комора перебувала у власності [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Львівської міської Ради народних депутатів від 03.02.1997 року, згідно з розпорядженням №64 від 03.02.1997 року, зареєстрованим у Львівському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №24634, витягами з прав власності на нерухоме майно №2719568 від 02.02.2004 року, №11202789 від 12.07.2006 року, №13757639 від 02.03.2000 року. Із поверхневого плану буд. [ADDRESS] від 1989 року вбачається, що приміщення під літ 13-3 має площу 11,4 кв.м. /11,8 кв.м./ та належить до квартири [ADDRESS] / том 1 а.с.22/. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, на підставі аналізу документів долучених до матеріалів справи, суд встановив, що комора в підвалі під літ. «13-3» площею 11,8 кв. м. протягом 1997 року - 2016 року була закріплена саме за квартирою [ADDRESS] . Окрім того, як вбачається з технічного паспорту, ескіз підвалу, який належить відповідачу не співпадає з ескізом підвалу під літ. «13-3», так як останній має не тільки віконний, а і дверний прорізи. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння. Звертаючись до суду із зустрічним позовом, позивачка просить зобов`язати відповідачку усунути перешкоди в користуванні коморою у підвалі площею 11,8 м.кв. за адресою [ADDRESS] на користь позивачки шляхом звільнення. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Разом з тим, встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № ННА 079786, виданого 20.02.2018 року державним нотаріусом п`ятої Львівської державної нотаріальної контори Каменцевою М.О., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] / том 1, а.с.216/. Згідно договору дарування серії № НРО 468660 від 09.12.2021 року, [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] , як дарунок, квартиру [ADDRESS] /том1 а.с.229/. Відповідно до вказаного свідоцтва та технічного паспорту до інвентаризаційної справи 030/18 від 07 червня 2018 року квартира [ADDRESS] складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 32,4 кв.м. та комори в підвалі 12,0 кв.м., яка у технічному паспорті позначена під літ. XI/ том 1 а.с. 221-222/. Згідно акту від 07.06.2018 року складеного експертом, інженером [PERSON] , перелаштування квартири [ADDRESS] не виявлено, при цьому необхідно вважати узаконеними: у квартирі [ADDRESS] загальну площу 60,8 кв. м., житлову площу 17,3 кв.м., коморі у підвалі загальну площу 25,8 кв. м./том.1 а.с.19/. Таким чином, суд знаходить, що рішення про надання спірного приміщення відповідачці за первісним позовом компетентним органом не приймалось, право власності не надавалось, належність приміщення в складі іншого приміщення загальною площею 25,8 кв.м., останній визначено актом від 07.06.2018 року, складеним експертом-інженером [PERSON] , що носить виключно технічний характер і на права та обовязки сторін не впливає, не є неналежним та допустимим доказом права власності. Суд не приймає до уваги покази свідків допитаних в судовому засіданні за клопотанням представника відповідачки за первісним позовом . Свідок [PERSON] , в судовому засіданні повідомив, що спірний підвал має площу 10-15 кв.м. вхід до вказаного підвалу з двору, колись там була майстерня батька [PERSON] , на даний час там руїна. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні повідомила, що була клієнткою [PERSON] , останній раз відвідувала майстерню близько 15 років тому, на той момент площа майстерні була приблизно 10-15 кв.м. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні повідомив, що останній раз у підвалі [PERSON] був 15 років тому, стверджує що [PERSON] користувався підвалом до смерті. Як вбачається із показів свідків, такі є загальними, не конкретними, не містять відомостей про право власності, висвітлюють обставини давнього часу, а тому судом відхиляються. Також суд приймає до уваги обставини та висновки інших судових інстанцій про правовідносини сторін у цьому спорі. Так рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 лютого 2019 року, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним та скасування наказу та свідоцтва про право власності на квартиру в частині підвалу встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № ННА 079786, виданого 20 лютого 2018 року державним нотаріусом п`ятої Львівської державної нотаріальної контори Каменцевою М.О., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до вказаного свідоцтва та технічного паспорту до інвентаризаційної справи 030/18 від 07 червня 2018 року квартира [ADDRESS] складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 32,4 кв.м. та комори в підвалі 12,0 кв.м., яка у технічному паспорті позивача позначена під. літ. ХІ. Вказана комора площею 12,0 кв.м., до 05 лютого 2017 року належала [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № Г-14382 від 05 березня 1997 року, розпорядження Галицької районної адміністрації від 05 березня 1997 р. № 241 розпорядження виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 березня 1997 року № 147, та позначена у технічному паспорті на приватизовану квартиру від 1 квітня 1997 року . При цьому, суд встановив, що у вказаних документах не позначено під якою літерою знаходиться комора в підвалі саме площею 12,0 кв.м., відсутні також будь-які інші ідентифікаційні дані. Разом з тим матеріалами справи встановлено, що у 1997 році спірна комора в підвалі перебувала у власності [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Львівської Ради народних депутатів 03.02.1997 року, згідно розпорядження № 64 від 03.02.1997 року, зареєстрованому у Львівському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 24634, витягами з реєстру прав власності на нерухоме майно №2719568 від 02.02.2004 р., №11202789 від 12.07.2006 р., 13757639 від 02.03.200 р. Із поверхового плану буд. [ADDRESS] від 1989 року вбачається, що приміщення під літ. «13-3» має площу 11.4 /11.8/ кв. м. та належить до квартири [ADDRESS] . Відтак, судом встановлено, що право власності на приміщення під літ. «13-3» площею 11.4 /11.8/ кв.м., станом на 1997 рік, було зареєстровано відповідно до чинного на той час законодавства за власником квартири [ADDRESS] . В подальшому, на підставі наказу Управління комунальної власності Львівської міської ради «Про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] » № 1544-Ж-Г від 10.07.2009 року комора у підвалі розміром 11.8 м.кв. була оформлена на праві власності [PERSON] та [PERSON] /а.с. 19/, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру № Г-03315 від 10.07.2009 року, виданого Управлінням комунальної власності Львівської міської ради . Із технічного паспорту від 18 липня 2008 року на квартиру [ADDRESS] вбачається, що до квартири [ADDRESS] віднесено підвал під літ. «13-3» площею 11.8 кв. м. розташований у цокольному поверсі . Також, відповідно до даних інвентаризації підвальних приміщень будинку [ADDRESS] встановлено, що підвальне приміщення під літ. «13-3» площею 11.4/11.8/ кв. м. відноситься до квартири [ADDRESS] . На момент розгляду справи, квартира [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л. та зареєстрованого у реєстрі за № 236 від 12 лютого 2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 136551363 від 04 вересня 2018 року. Загальна площа квартири [ADDRESS] становить 39,9 кв. м., у тому числі житлова - 28,5 кв. м., до складу квартири відноситься комора в підвалі під літ. «13-3» площею 11,8 кв. м. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачами належними та допустимими доказами підтверджено право приватної власності на підвальне приміщення під літ. «13-3» площею 11,8 кв.м., розташоване у цокольному поверсі будинку на [ADDRESS] , зокрема: свідоцтвом про право власності на квартиру [ADDRESS] № Г-03315 від 10 липня 2009 року та технічним паспортом від 18 липня 2008 року; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 136551363 від 04.09.2018 року; поверховим планом буд. [ADDRESS] від 1989 року; даними інвентаризації підвальних приміщень будинку [ADDRESS] . З приводу похибки у площі комори в підвалі відповідачів, суд зазначив, що це не може бути беззаперечною підставою для визначення права власності за позивачем [PERSON] . Також суд допустим, що під час користування коморою її площа могла змінюватися у зв`язку з переплануванням чи переобладнанням, що узгоджується з поясненнями спеціаліста БТІ. Таким чином, на підставі аналізу документів долучених до матеріалів справи, суд встановив, що комора в підвалі під літ. «13-3» площею 11,8 кв. м. протягом 1997 року 2016 року була закріплена саме за квартирою [ADDRESS] . Окрім того, як вбачається з технічного паспорту, ескіз підвалу, який належить позивачу не співпадає з ескізом підвалу під літ. «13-3», так як останній має не тільки віконний, а і дверний прорізи, а тому у позові відмовив. Постановою Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року рішення районного суду залишено в законній силі, постановою Верховного суду від 07.04.2021 року рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін. Таким чином, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07.02.2019 та постановою Львівського апеляційного суду від 15.10.2020, залишеними без змін постановою Верховного Суду від 07.04.2021, у справі № 461/7412/18, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним та скасування наказу та свідоцтв про право власності на квартиру в частині підвалу відмовлено повністю. Підстави звільнення від доказування визначені статтею 82 ЦПК України. Згідно із частиною четвертою цієї статті обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено: «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) зазначено: «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень». Аналіз змісту рішення Галицького районного суду м. Львова від 07.02.2019, залишеного без змін постановою Львівського апеляційного суду від 15.10.2020 та постановою Верховного Суду від 07.04.2021, у справі № 461/7412/18 свідчить, що предмет позову у цій справі стосувався визнання недійсним з дати видання наказу Управління комунальної власності Львівської міської ради №1544 Ж-Г від 10.07.2009 в частині права власності на комору у підвалі розміром 11,8 м за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ; визнання недійсним з дати видання та скасування свідоцтва про право власності на квартиру № Г-03315 від 10.07.2009, видане Управлінням комунальної власності ЛМР в частині скасування права власності на підвал розміром 11,8 кв. м за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та [PERSON] ; визнання недійсним з дати видання та скасування свідоцтво про право власності на підвал розміром 11,8 кв. м за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . У межах справи № 461/7412/18 суди встановили, що належними та допустимими доказами підтверджено право приватної власності [PERSON] на підвальне приміщення під літ. «13-3» площею 11,8 кв. м, розташоване у цокольному поверсі будинку на [ADDRESS] , зокрема: свідоцтвом про право власності на квартиру [ADDRESS] від 10.07.2009 року, виданого Управлінням комунальної власності Львівської міської ради; технічним паспортом від 18.07.2008 року на квартиру [ADDRESS] ; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 136551363 від 04.09.2018 року; поверховим планом буд. [ADDRESS] на [ADDRESS] від 1989 року; даними інвентаризації підвальних приміщень будинку [ADDRESS] . Щодо наявних розбіжностей у площі спірного підвалу, то судами у справі №461/7412/18 встановлено, що відповідно до довідки Львівського комунального підприємства «Снопківське» вх. № 65 від 28 квітня 2009 року при приватизації квартири [ADDRESS] була допущена помилка в площі підвального приміщення; фактична площа підвалу після обмірів становить 11,8 кв. м, а не 6,0 кв. м. Таким чином, суди у справі №461/7412/18 встановили, що комора в підвалі під літ. «13-3» площею 11,8 кв. м протягом 1997 року - 2016 року була закріплена саме за квартирою [ADDRESS] . Суд у даній справі виходить із безумовної преюдиційності фактів, встановлених у цій справі для спірних правовідносин, а будь-які протилежні доводи учасників справи є безпідставними та необґрунтованими. Отже, обставини, на які посилається позивачка як на підставу своїх вимог, підтверджуються наданими суду письмовими доказами, обраний спосіб захисту її права відповідає змісту суб`єктивного права та характеру його порушення, а позовні вимоги ґрунтуються на положеннях закону, якими урегульовано спірні правовідносини. За таких обставин, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з урахуванням матеріалів даної справи та обставин, встановлених рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07.02.2019, залишеного без змін постановою Львівського апеляційного суду від 15.10.2020 та постановою Верховного Суду від 07.04.2021, у справі № 461/7412/18, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та ухвалює рішення про задоволення позовних вимог, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог. За правилами частини 1статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211.20 грн.

Outcome: approved