Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Мукачівський відділ державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про зняття арешту з майна. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначає про те, що вона є власником будинку за адресою [ADDRESS] . Після наміру зареєструвати в будинку свою онучку дізналася про наявність накладеної заборони на нерухоме майно за ініціативою АТ КБ «ПриватБанк», реєстраційний номер 1244534 від 18.08.2004 року, підстава обтяження - договір іпотеки № 1481 від 13.08.2004 року. Також на будинок накладений арешт на підставі постанови державного виконавця АА 491560 від 23.11.2007 року (номер запису про обтяження 6095206 від 24.11.2007 року. При цьому позивач зазначає, що жодного боргу перед банком у неї та її чоловіка немає, згідно з інформацією відділу державної виконавчої служби боргові зобов`язання у неї та її чоловіка відсутні. В свою чергу рішення про заборону відчуження і арешт майна обмежує позивача у здійсненні свого права володіння та користування належним їй на праві власності майном, чому і змушена звернутися до суду з цим позовом. 04.06.2025 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву з якого встановлено, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» проти позову заперечує, вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У відзиві зазначається, що відповідно до укладеного договору № MKH0PK00000182 від 13.08.2004 року [PERSON] отримав від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит у розмірі 3571,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.08.2006 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] , [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір іпотеки нерухомого майна від 13.08.2004 року, за яким ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» передано в іпотеку будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на будинок. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1481. Таким чином, якщо договір іпотеки не припинено з визначених законом підстав, недійсним не визнано у встановленому законом порядку, то усі права і обов`язки, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися і є діючими до його повного виконання. Крім того, договір іпотеки забезпечує виконання основного зобов`язання, яке на сьогоднішній день не є виконаним, що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідно і обтяження накладені на об`єкт іпотеки є діючими і підстав для їх припинення немає. Щодо вимоги про скасування арешту у відзиві зазначається про те, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Таким чином, вимоги [PERSON] про зняття арешту з її майна не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач одночасно має бути й відповідачем, так як її майно арештовано державним виконавцем. Ухвалою судді від 16.04.2025 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали. 05.05.2025 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали від 16.04.2025 року про залишення позову без руху. Ухвалою суду від 05.05.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Підготовче судове засідання призначено на 28.05.2025 року, відкладено на 19.06.2025 року та на 02.07.2025 року. Ухвалою від 02.07.2025 року підготовче провадження у даній справі закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті на 29.07.2025 року, відкладено на 24.09.2025 року, на 05.11.2025 року та на 18.12.2025 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, до суду надійшла заява в якій просить розгляд справи провести у її відсутності, позов задовольнити з наведених в ньому підстав. Додатково в заяві зазначає про те, що заборгованість за кредитом повністю погашена. Представник відповідача Гриниха Т.Ю. в судове засідання не з`явилася, до суду надійшла заява в якій просить розгляд справи провести у її відсутності та відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Мукачівського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 20.02.2001 року та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 953077 від 08.07.2003 року. Згідно з паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданого Мукачівським РВ УМВС України в Закарпатській області 03.07.1995 року та паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Мукачівським РВ УМВС України в Закарпатській області 09.02.2001 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24.10.1981 року. Згідно з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 412370668, сформованого 10.02.2025 року щодо об`єкту нерухомого майна, будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , наявний запис про обтяження № 1244534, заборона на нерухоме майно, зареєстроване 18.08.2004 року Мукачівською районною нотаріальною конторою, підстава обтяження - договір іпотеки № 1481 від 13.08.2004 року, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Крім того, також наявний запис про арешт вказаного вище об`єкту нерухомого майна № 6095206, зареєстрований 24.11.2007 року Мукачівською районною нотаріальною конторою, підстава обтяження постанова державного виконавця про арешт майна АА 491560 від 23.11.2007 року, заявник Мукачівський районний відділ державної виконавчої служби. Відповідно до довідок № 3/25 від 20.02.2025 року, виданих Мукачівським відділом державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, згідно з даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень (АСВП) щодо [PERSON] та [PERSON] станом на 20.02.2025 року незавершених та на виконанні виконавчих проваджень в Мукачівському відділі державної виконавчої служби немає. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Щодо заборони на нерухоме майно. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з таких підстав є договори (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). Поняття іпотеки деталізує абзац третій ст. 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3, абзаци другий і сьомий ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», п. 1 ч. 1 і речення друге цієї частини ст. 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (ст. 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14.02.2018 року у справі № 910/16461/16, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 522/407/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 711/4556/16-ц). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (ч. 2 ст. 593 ЦК України, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 711/4556/16-ц належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки (п. 44 цієї постанови), суди мали ухвалити рішення, яким зняти заборону відчуження земельної ділянки та виключити відповідні записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек. У зв`язку з цим судом встановлено таке. 13.08.2004 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № MKH0PK00000182 за умовами якого [PERSON] отримав від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит у розмірі 3571,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.08.2006 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № MKH0PK00000182 між [PERSON] , [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір іпотеки нерухомого майна від 13.08.2004 року за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» передано в іпотеку будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та який належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт В.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1481. Посвідчивши іпотечний договір від 13.08.2004 року, зареєстрований в реєстрі за № 1481, нотаріус наклав заборону на цей будинок. Заперечуючи проти позову представник відповідача вказує на те, що основне зобов`язання не виконане, а тому іпотека є чинною. Так, відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості за договором № MKH0PK00000182 вiд 13.08.2004 року з залишок заборгованості за кредитом становить 21038,11 доларів США, з яких тiло кредиту 3504,61 доларів США, проценти 15781,00 доларів США, пеня 1752,50 доларів США. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Згідно з ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, відповідач разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У разі визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, норми процесуального права визначають часові межі подання доказів до суду, а також правові наслідки їх недотримання, що полягають у неприйнятті судом таких доказів, за винятком, якщо особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Так, заявляючи цей позов, позивач зазначає, що жодного боргу перед банком у неї та її чоловіка немає, згідно з інформацією відділу державної виконавчої служби боргові зобов`язання у неї та її чоловіка відсутні. В той же час жодних доказів на підтвердження виконання всіх зобов`язань за кредитним договором № MKH0PK00000182 та спростування позиції відповідача щодо наявності заборгованості за кредитним договором, чи доказів про відсутність такої заборгованості, суду не надано, доводи відповідача не спростовано, а вимог про визнання іпотеки припиненою позивачем не заявлялося. В свою чергу інформація державної виконавчої служби про відсутність виконавчих проваджень жодним чином не може підтверджувати належне і повне виконання зобов`язання за кредитним договором № MKH0PK00000182. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також те, що судом не встановлено відсутність заборгованості за кредитом за наявних доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог про скасування заборони. Щодо арешту нерухомого майна. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст. 51 ЦПК України). З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не усіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.03.2021 року в справі № 226/817/19 (провадження № 61-6327св20) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». У п. 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. У ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85 гс 19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06.12.2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594 св 21), від 08.12.2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109 св 22). У справі, предметом спору є, зокрема, вимога [PERSON] про скасування арешту, накладеного на будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . При цьому позов пред`явлено до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на вказаний житловий будинок, ні суб`єктом правовідносин з позивачкою в цій частині позову. Водночас клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляла. У зв`язку з цим позовні вимоги [PERSON] в частині вимог про скасування арешту не підлягають задоволенню з підстав їх пред`явлення за неналежного складу відповідачів, а тому в задоволенні позову слід відмовити в цілому. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Outcome: dismissed