Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування рішення. Зазначав, що 19.02.2002 на підставі договору дарування [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] . 07.03.2013 між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири. [INFO] [PERSON] помер. За життя 05.02.2003 [PERSON] склав заповіт на користь [PERSON] відповідно до якого [PERSON] заповів все належне йому майно [PERSON] . Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.05.2017 [PERSON] визнано недієздатним. Він, як представник [PERSON] , у червні 2017 року подав до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлого [PERSON] . Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21.12.2017 визначено йому, як представнику [PERSON] , додатковий строк для прийняття спадщини після померлого [PERSON] . [PERSON] багато років страждав на тяжке психічне захворювання, у зв`язку з чим, він, під час укладення 07.03.2013 договору купівлі-продажу зазначеної вище квартири, за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Те, що [PERSON] страждав на тяжке психічне захворювання підтверджується рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09.06.2016 відповідно до якого [PERSON] було визнано недієздатним. Згідно з зазначеним рішенням установлено, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 24.12.2015 № 1055 [PERSON] виявляє ознаки стійкого хронічного психічного розладу - органічне ураження головного мозку судинно-атрофічного генезу з вираженим психоорганічним синдромом та за своїм психічним станом не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тяжкий психічний стан [PERSON] підтверджується і медичною документацією. Посилаючись на те, що [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] - 07.03.2013, не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, просив визнати зазначений договір недійсним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войнарської І.А.№ 775876 від 07.03.2013 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . У відзиві на позов, відповідач, заперечуючи проти позову, вказала на наступне. З долученого до позову висновку судово-психіатричної експертизи від 24.12.2015 № 1055 вбачається те, що клінічні симптоми наявного у [PERSON] психічного розладу вперше зафіксовані у січні 2015 року. Будь-яка інша медична документація, яка б у належний та допустимий спосіб зафіксувала наявність у [PERSON] психічного розладу станом на дату укладення і нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири відсутня. Нотаріус, як уповноважена особа, перевірила дієздатність продавця, відповідність його волі і волевиявлення щодо відчуження квартири. Оскільки доказів того, що на момент вчинення спірного правочину [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, позивачем суду не надано, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відповіді на відзив позивач підтримав свою правову позицію, викладену у позові та просив позов задовольнити у повному обсязі. У запереченнях на відповідь на відзив, відповідачка підтримала свою правову позицію, викладену у відзиві на позов та просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У письмових поясненнях приватний нотаріус Войнарська І.А. вказала на те, що 07.03.2013 до неї звернулися [PERSON] та [PERSON] для посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Продавець та покупець чітко розуміли свої дії. Оскільки [PERSON] був особою похилого віку, вона витребувала у нього довідку про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів, дана довідка була їй надана та долучена до справи договору купівлі-продажу квартири. У письмових поясненнях представник Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації як орган опіки та піклування не заперечував проти задоволення позову. У подальшому відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки договір купівлі-продажу було укладено 07.03.2013, при його укладенні був присутній [PERSON] . За життя [PERSON] договір не оспорював. Його позов про визнання договору недійсним було залишено без розгляду, залишення позову без розгляду не перериває та не зупиняє строку позовної давності. Строк позовної давності сплив 07.03.2016. Позов подано лише у лютому 2018, тобто через п`ять років. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з викладених у ньому підстав та просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача та третьої особи - [PERSON]., проти позову заперечила, просила у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] , проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войнарська І.А., Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, Одинадцята київська державна нотаріальна контора у судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином. Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за відсутності третіх осіб. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.05.2017 визнано недієздатним [PERSON] та встановлено над ним опіку, призначено його опікуном - [PERSON] 29.10.2002 на підставі договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] . 07.03.2013 між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] відчужив зазначену квартиру [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до заповіту, складеного [PERSON] 05.02.2003, останній заповів все належне йому майно [PERSON] . Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Верховний Суд у постанові від 20.03.2024 у справі № 757/563/20-ц (у спорі з подібних правовідносин) звернув увагу на те, що Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.02.2024 у справі № 567/3/22 вказав, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)). Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)). Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Обґрунтовуючи позов про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним [PERSON] посилався на те, що на момент його укладення 07.03.2013 його батько - [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України). Статтею 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена нормою ст. 255 ЦК України, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова ОП КЦС ВС від 11.11.2019, справа № 496/4851/14-ц). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом установлено, що відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 09.06.2016 [PERSON] було визнано недієздатним, та встановлено над ним опіку, призначено його опікуном - [PERSON] . Відповідно до вказаного судового рішення установлено, що відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 0418765 [PERSON] є інвалідом першої групи з 23.04.2015. Згідно з довідкою ТМО «Психіатрія» від 14.09.2015 [PERSON] знаходиться на стаціонарному лікуванні в госпітальному відділенні з 05.03.2015 по теперішній час у зв`язку з психо-неврологічним захворюванням. Висновком судово-психіатричного експерта № 1055 від 24.12.2015 встановлено, що [PERSON] виявляє ознаки стійкого хронічного психічного розладу - органічне ураження головного мозку судинно-атрофічного генезу з вираженим психоорганічним синдромом (F07.9, за МКХ - 10). На теперішній час [PERSON] за своїм психічним станом не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 1055 від 24.12.2015 з наданої на дослідження МКАХ № 11748 випливає, що [PERSON] звернувся до диспансерного відділення «Інституту геронтолігії ім. Д.Ф. Чоботарьова НАМН України» 06.01.2015, був оглянутий неврологом на прийомі у супроводі сина. Наступного разу оглянутий 12.01.2015 (невролог) скарги на зниження памяті, дезорієнтування у часі та просторі. З анамнезу захворювання відомо, що з 2000 року зниження пам`яті, з 2014 року - дезорієнтування у часі та просторі, з 2015 року - самопочуття різко погіршилося. Із наданої на дослідження МКАХ з Київського міського неврологічного диспансеру № 1 відомо, що на прийомі у психіатра за місцем свого проживання [PERSON] з`явився вперше 27.02.2015 року у супроводі сина. Як свідчить МКСХ № 1546 з 005.03.2015 по 07.10.2015 перебував на стаціонарному лікуванні в ТМО «Психіатрія» у м. Києві з діагнозом «Деменція вираженого ступеню важкості судинно-атрофічного генезу, не ускладнена». У даній МКСХ наявний висновок магнітно-резонансної томографії головного мозку (№ 51 від 08.01.2015) відділу променевої діагностики Київського міського консультативно-діагностичного центру, в якому зазначено, що у [PERSON] наявні МРТ-ознаки вогнищевого ураження перенхіми мозку вирогідно судинного генезу. Атрофічні зміни мозку. Із аналізу щоденникових записів МКСХ випливає, що підекспертинй у відділенні іноді недоладно, був тривожним, розгубленим, відмічалося зниження критичних здібностей. У психічному стані на першому плані відмічалися виражені порушення темпу психічних процесів, порушення пам`яті, уваги, як на минулі, так і на поточні події, торпідність мислення, психотичної продуктивної симптоматики не відмічалося. 23.04.2015 був оглянутий медико-соціальною експертною комісією (атк № 430-В). у результаті огляду, з діагнозом «Деменція тяжкого ступеню, судинно-атрофічного генезу, стійкий, виражений тривожно-депресивний синдром», був визнаний інвалідом 1 групи. Вперше оглядався амбулаторною судово-психіатричною експертизою експертною комісією 04.08.2015. Як свідчить надана на дослідження медична документація, з початку 2015 року при обстеженні підекспертного [PERSON] у нього зафіксовані розлади психічних функцій у вигляді порушення пам`яті, мислення, емоційно-вольової сфери. У січні 2015 року при обстеженні його неврологом виявилися ознаки дисциркулярної атеросклеротичної енцефалопатії, судинних та атрофічних змін головного мозку, що супроводжувалися синдромом когнітивного зниження. З березня по жовтень 2015 року перебував на лікуванні у психіатричному стаціонарі ТМО «Психіатрія» у м. Києві. У квітні 2015 року був визнаний інвалідом 1 групи. Експерти дійшли висновку, що [PERSON] виявляє ознаки стійкого хронічного психічного розладу - органічне ураження головного мозку судинно-атрофічного генезу з вираженим психоорганічним синдромом (F07.9, за МКХ - 10); за своїм психічним станом [PERSON] не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; потребує встановлення над ним опіки; клінічні симптоми наявного у [PERSON] психічного розладу вперше зафіксовано у січні 2015 року. Згідно медичної документації, доданої до позовної заяви (а.с. 37-59 т. 1) погіршення психічного стану здоров`я [PERSON] зафіксовано, починаючи з 2015 року. Зі змісту висновку судово-психіатричного експерта № 648 від 15.11.2021 складеного на виконання ухвали Подільського районного суду м. Києва від 13.05.2021 (а.с. 47- т. 3), вбачається те, що 06.01.2015 [PERSON] у супроводі сина звернувся до невролога 12.01.2015 був оглянутий неврологом скарги на зниження памяті, дезорієнтування у часі та просторі. Згідно повідомленого анамнезу з 2000 року зниження памяті, з 2014 року - дезорієнтування у часі та просторі, з 2015 року - самопочуття різко погіршилося. 27.02.2015 підекспертний у супроводі сина звернувся за амбулатороною допомогою. з 05.03.2015 по 07.10.2015 підекспертний перебував на стаціонарному лікуванні в ТМО «Психіатрія» у м. Києві з діагнозом «Деменція вираженого ступеню важкості судинно-атрофічного генезу, не ускладнена». 23.04.2015 підекспертний був оглянутий медико-соціальною експертною комісією (атк № 430-В). у результаті огляду, з діагнозом «Деменція тяжкого ступеню, судинно-атрофічного генезу, стійкий, виражений тривожно-депресивний синдром», був визнаний інвалідом 1 групи. 24.12.2015 було проведено судово-психіатричну експертизу підекспертного та встановлено органічне ураження головного мозку судинно-атрофічного генезу з вираженим психоорганічним синдромом; за своїм психічним станом [PERSON] не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період з 12.01 по 15.01.2016 підекспертний перебував на стаціонарному лікуванні у КЗ «Вишгородська центральна районна лікарня». 12.05.2016 син підекспертного повідомив дільничному психіатру, підекспертний знаходиться у санаторії, відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 09.06.2016 підекспертний був визнаний недієздатним, дільничному психіатру родичами підекспертного 31.08.2016 було повідомлено, що підекспертний знаходиться в Херсонській області, а [INFO] , що він проживає у родичів в м. Узині, [INFO] підекспертний помер. Обґрунтовуючи вказаний висновок експерти зазначили, що при проведенні поточної експертизи в матеріалах цивільної справи відсутня на підекспертного будь-яка медична документація по середину 2010-х років, у тому числі і на період часу, що цікавить суд. Таким чином, у зв`язку з повною відсутністю у медичній документації на підекспертного, що була надана на дану експертизу, відомості про фактичний психічний стан підекспертного на той час (тобто не надані відомості, як про відсутність, так і наявність у підекспертного на той час будь- яких психічних та поведінкових порушень), при вирішенні питань з приводу стану дієздатності підекспертного на весну 2013 року експерти прийняли до уваги покази свідків (а.с. 50-51 т. 3) та дійшли висновку, що [PERSON] на час укладення ним договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2013 страждав на хронічний психічний розлад у вигляді органічного ураження головного мозку травматично-судинного генезу з вираженим психоорганічним синдромом і за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 29.01.2024 було призначено у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи (крім експертів, які склали попередній висновок: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), у зв`язку з тим, що висновок Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 15.11.2021 № 648 є необґрунтованим і викликає сумнів щодо його правильності. Обґрунтовуючи висновок судово-психіатричного експерта № 1078 від 26.05.2024 експерти вказували на те, що з наданої медичної документації відомо, що психічні розлади у [PERSON] об`єктивно зафіксовані 06.01.2015 в ДУ «Інститут геронтології імені Д.Ф. Чеботарьова НАМИ України» на прийомі у невропатолога. Відмічено, що зі слів сина, у [PERSON] з`явилось порушення пам`яті, «періодично падає». Вищезазначені скарги почали турбувати з 2000 року, а значно погіршились протягом останнього року. Відмічена недоступність контакту, загальна брадікінезія, певна неврологічна симптоматика, що діагностично було розцінено як «дисциркуляторна атеросклеротична і гіпертонічна енцефалопатія II ступеню з екстрапірамідною недостатністю та синдромом когнітивного зниження». В запису невропатолога від 12.01.2015р. вказано, що зниження пам`яті почалося з 2000р., з 2014р. дезорієнтація в часі та просторі, з 2015р. самопочуття різко погіршилось. Дані про початок «зниження пам`яті» у [PERSON] зазначаються в медичній документації зі слів сина, мають суперечливий характер. Так, в МКАХ №11748 зазначено, що пам`ять почала знижуватись з «2000-го року», в МАСХ №1746 зазначено, що пам`ять у [PERSON] почала знижуватись з «2005-го року». В той же час медична документація з об`єктивними записами та оцінкою психічного стану [PERSON] до 2015р. відсутня. Рік запису завідувача відділенням в МКАХ №11748 від 12.01.2014р. очевидно зазначений помилково (2014р. замість 2015р.), судячи з хронології та контексту попередніх записів. Таким чином, дані медичної документації (МКАХ №11748, МКАХ із Київського ПНД №1, МКСХ №1546, виписка з МКСХ №148/66, акт огляду МСЕК №430-В) про об`єктивний психічний стан [PERSON] на весну 2015р. узгоджуються між собою. Виявлена навесні 2015 симптоматика (виражені порушені пам`яті на поточні та минулі події, зниження інтелекту в`язкість, докладність, предметна конкретність мислення, зниження критики, олігофазія, дезорієнтація в місці та часі) розцінена як «Деменція судинно-атрофічного ґенезу вираженого ступеню». Враховуючи клінічні закономірності перебігу цереброваскулярної хвороби, атрофічних процесів головного мозку, слід зазначити, що деменція діагностована у [PERSON] навесні 2015р., свідчить про тривалий перебіг патологічного процесу у [PERSON] , про високу ймовірність, що на період весни 2013р. (в тому числі 07.03.2013р.) у [PERSON] спостерігались ознаки психоорганічніх розладів судинно-атрофічного ґенезу. Однак, у зв`язку з відсутністю об`єктивних медичних даних про психічний стан [PERSON] на період весни 2013р. (зокрема, на 07.03.2013р.), встановити ступінь вираженості вищезазначених психічних розладів, їхній вплив на здатність [PERSON] в період укладання договору купівлі-продажу 07.03.2013р. усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не є можливим. Крім того, свідчення свідків у судовому процесі мають суперечливий та взаємовиключний характер. Так, згідно зі свідченнями [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ще з 2012р. мав виражені психічні розлади, губився, в нього були записки, по яких його доставляли додому, був дезорієнтований, не впізнавав свідка [PERSON] , мав «неадекватний стан з затемненнями та просвітленнями». Показання іншої групи свідків, які були присутні при укладанні договору купівлі-продажу від 07.03.2013р. ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , нотаріуса Войнарської І.А. ), абсолютно суперечать показанням першої групи свідків. Згідно зі свідченнями другої групи свідків, під час укладання договору купівлі-продажу 07.03.2013 [PERSON] був абсолютно нормальною людиною, був орієнтований, спілкувався зі свідками, розумів для чого він продає квартиру (щоб погасити борг сина [PERSON] ). Згідно з показаннями цих свідків [PERSON] , який теж був присутній в нотаріальній конторі, нічого не казав про те, що [PERSON] психічно хворий і не може усвідомлювати свої дії. Суперечність і взаємовиключність показань цих двох груп свідків неможливо усунути через відсутність об`єктивної медичної документації про психічний стан [PERSON] за період зими-весни 2013р. На підставі вищезазначеного комісія дійшла висновку, шо вирішити питання про наявність та ступінь вираженості психічних розладів у [PERSON] , його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період укладання договору купівлі-продажу 07.03.2013р. не є можливим. У судовому засіданні 09.12.2025 допитаний експерт [PERSON] вказала на те, що ті розлади здоров`я, які були наявні у [PERSON] розвиваються поступово і призводять до деменції. По тим розладам, які були зафіксовані у 2015 році у [PERSON] не можливо встановити точно, коли вони почалися. Оскільки медична документація відносно [PERSON] за 2012-2013 роки відсутня, встановити ступінь цих розглядів у [PERSON] станом на момент укладення договору - 07.03.2013 неможливо. У додаткових поясненнях приватний нотаріус Войнарська І.А. вказала на те, що [PERSON] був неодноразово у неї в нотаріальній конторі підписантом, а саме спірного договору купівлі-продажу квартири за реєстровим № 337 та попередньо до цього договору іпотеки (отримала дозвіл про відкриття нотаріальної таємниці від [PERSON] ) укладеного між [PERSON] та [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язання позичальника [PERSON] . [PERSON] перебував при здоровому розумі, діяв вільно, розумів значення своїх дій та правові наслідки укладених договорів. Будь-яких ознак нерозуміння, недієздатності у [PERSON] у вчинених діях не було, що підтверджується Медичною довідкою 50166 про проходження обов`язкових та періодичного психіатричних оглядів серія 10 ААГ № 081459, виданою 04.12.2012 Психоневрологічного диспансеру № 3. Позичальник [PERSON] самостійно знайшов покупця. Продавець і покупець чітко розуміли свої дії, оскільки [PERSON] був особою похилого віку, а саме [INFO], нею була проведена бесіда з ним, також було витребувано Довідку про проходження обов`язкових та періодичного психіатричних оглядів. До додаткових пояснень нотаріусом були надані: договір позики від 05.12.2012, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] передав у боргу [PERSON] 522 742 грн. 20 коп. (а.с. 112-113 т.4), договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.12.2012, укладеного між [PERSON] , [PERSON] (іпотекодавець), [PERSON] (іпотекодержатель), відповідно до якого забезпечується виконання зобов`язань боржника [PERSON] , предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] (а.с. 114-116 т. 4), договір про розірвання договору іпотеки від 07.03.2013, укладеного між [PERSON] (іпотекодавець) і [PERSON] (іпотекодержатель) (а.с. 117 т. 4). Також згідно з медичною довідкою про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів № 50166, виданою психоневрологічним диспансером № 3, яка була додана до пояснень приватним нотаріусом та, яка була врахована останньою при посвідченні спірного договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] , [INFO] на обліку у психіатра не перебуває (дата проходження огляду - 04.12.2012). Крім того, під час розгляду справи були допитані свідки. Допитаний в якості свідка [PERSON] , який є сином [PERSON] , вказав, що [PERSON] , з 90-х років страждав судинною патологією головного мозку, яка тоді, зокрема, проявлялась у нього у вигляді «забудькуватості». Весною 2013 [PERSON] вже був хворий. При укладенні спірного договору він був з батьком та вказував на те, що його батько психічно хвора людина і щоб покупці не купували квартиру. Допитаний в якості свідка [PERSON] вказав, що знав [PERSON] з 90х років. У психічному стані [PERSON] відмічалася певна нестійкість. 07.03.2013 віп випадково зустрів [PERSON] під час бесіди з останнім вони спілкувалися з приводу здоров`я останнього, [PERSON] при цьому плутався. Допитана в якості свідка [PERSON] вказала, що безпосередньо 07.03.2013 вона з померлим не спілкувалася, починаючи з 2012 року [PERSON] почав проявляти ознаки психічної хвороби. При цьому, як вказали свідки [PERSON] та [PERSON] вони не були присутні при укладенні оспорюваного договору. Допитаний в якості свідка [PERSON] чоловік [PERSON] , вказав на те, що при укладенні договору був присутній [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та особа, у якої позивач взяв кошти в борг. [PERSON] при укладенні договору не проявляв ознаки психічно-хворої людини. При цьому [PERSON] не вказував на те, що його батько психічно-хвора людина. Допитаний в якості свідка [PERSON] представник агентства нерухомості «ПаркЛейн» вказав на те, що на угоді по купівлі-продажу спірної квартири був присутній власник квартири та його представник [PERSON]., він був спостерігачем під час угоди. [PERSON] був психічно нормальним чоловіком, у нього не виникли сумніви щодо психічного стану [PERSON] ні родичі, ні сам [PERSON] під час укладення договору не повідомляв про те, що [PERSON] є психічно-хворою особою. Допитана в якості свідка [PERSON] директор агентства нерухомості «ПаркЛейн» вказала на те, що вона була ріелтором зі сторони [PERSON] , угода відбулася відповідно до чинного законодавства, при укладенні угоди були присутні [PERSON] та покупець - [PERSON] , вона контактувала з ріелторами продавця, ніхто з них не повідомляв про те, що [PERSON] психічно хворий, навпаки він був адекватним при укладенні договору та був зацікавлений в продажі квартири, оскільки хотів розрахуватися за борги. Однак, суд критично ставиться до показів свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] оскільки вони є суперечливими та взаємовиключними. Медична документація відносно [PERSON] за період з 2012 по 2013 роки в матеріалах справи відсутня. Згідно з медичною довідкою про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів № 50166, виданою психоневрологічним диспансером № 3, яка була додана до пояснень приватним нотаріусом та, яка була врахована останньою при посвідченні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] , [INFO] на обліку у психіатра не перебуває (дата проходження огляду - 04.12.2012). Згідно медичної документації, доданої до позовної заяви (а.с. 37-59 т. 1) погіршення психічного стану здоров`я [PERSON] зафіксовано, починаючи з 2015 року. Таким чином, суд, оцінивши письмові докази у їх сукупності, дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] , на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Позивач доказів на підтвердження того, що [PERSON] , на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України. Виходячи з вищевикладеного правових підстав для задоволення позову немає. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим, відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав.

Outcome: dismissed