Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

В інтересах позивачки [PERSON] до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області звернулась її представник адвокат Лук`яненко Г.О. з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19 червня 2006 року [PERSON] , даритель, з однієї сторони та [PERSON] , обдарована, з другої сторони, уклали договір дарування будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М., зареєстровано в реєстрі за № 4821. Таким чином, [PERSON] є власником житлового будинку садибного типу, підтвердженням чого слугує витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.08.2006 серія ССА № 311333. Згідно експлікації до плану будинку, технічного паспорту на житловий будинок садибного типу по [ADDRESS] , його площа становить 79,8 кв.м., що підтверджується додатковим витягом з Державного реєстру речових прав від 17.10.2025. 28 вересня 2025 року при підготовці документів для продажу вищевказаного будинку позивачу стало відомо, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] має кадастровий номер 7123780500:01:002:0360, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, площа земельної ділянки 0,2992 га. При цьому згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку суб`єктом права власності на земельну ділянку є [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть. Оскільки про належність права володіння земельною ділянкою іншій особі позивачці не було відомо, жодних підтверджуючих документів у неї в наявності не було, відомості в державному реєстрі речових прав про земельну ділянку з кадастровим номером 7123780500:01:002;0360 відсутні, а [PERSON] померла, тому позивачка змушена була звернутися до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про надання копії правовстановлюючого документу на землю державного акта на право власності на земельну ділянку. З відповіді ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 06.10.2025 № К-1407/0-1477/6-25 стало відомо, що земельна ділянка з кадастровим номером 71233780500:01:002:0360 належить [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 428014 від 25.09.2006, виданого згідно рішення Балаклеївської сільської ради від 21.12.2005 № 20-23/IV (тобто до дня оформлення договору дарування). Площа земельної ділянки становить 0,2992 га, розташована по [ADDRESS] . Таким чином, утворилася ситуація коли власник будинку не може реалізувати своє право на розпорядження нерухомим майном, адже оформити договір купівлі-продажу будинку без землі є неможливим, оскільки будинок і земельна ділянка є єдиним об`єктом нерухомості, і закон вимагає їх спільного відчуження. Без оформлення права власності на землю, що підтверджується, зокрема, наявністю кадастрового номера, ні будинок, ні землю не можна юридично передати новому власнику. В зв`язку з тим, що [PERSON] померла, відсутня можливість оформлення права власності на земельну ділянку за [PERSON] через небажання спадкоємців першої черги померлої в переоформленні права власності земельної ділянки на [PERSON] , відтак позивач вимушена звертатися до суду за захистом своїх прав та просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 7123780500:01:002:0360, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, площа земельної ділянки 0,2992 га. Ухвалою судді від 17 листопада 2025 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. В підготовче судове засідання позивач та її представник не з`явились, однак представник заявника звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в підготовче судове засідання також не з`явились, подали до суду заяви про визнання позовних вимог та просили розгляд справи проводити за їх відсутності. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення по справі. За ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились то фіксація судового засідання не здійснювалась. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та враховуючи визнання позову відповідачами, ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Суд вивчивши матеріали справи, надані докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що згідно договору дарування будинку з надвірними спорудами, 19 червня 2006 року [PERSON] , даритель, з однієї сторони та [PERSON] , обдарована, з другої сторони, уклали договір дарування будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М., зареєстровано в реєстрі за № 4821. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.08.2006 серія ССА № 311333, [PERSON] є власником житлового будинку садибного типу за адресою: [ADDRESS] . Згідно експлікації до плану будинку, технічного паспорту на житловий будинок садибного типу по [ADDRESS] , його площа становить 79,8 кв.м., що підтверджується додатковим витягом з Державного реєстру речових прав від 17.10.2025 № 448128079. Як стверджує позивач, 28 вересня 2025 року при підготовці документів для продажу вищевказаного будинку позивачу стало відомо, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] має кадастровий номер 7123780500:01:002:0360, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, площа земельної ділянки 0,2992 га. При цьому згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку суб`єктом права власності на земельну ділянку є [PERSON] . Разом з тим, [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть серії [NUMBER] , виданим 24 січня 209 року. Оскільки про належність права володіння земельною ділянкою іншій особі позивачці не було відомо, жодних підтверджуючих документів у неї в наявності не було, відомості в державному реєстрі речових прав про земельну ділянку з кадастровим номером 7123780500:01:002;0360 відсутні, а [PERSON] померла, тому позивачка звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про надання копії правовстановлюючого документу на землю державного акта на право власності на земельну ділянку. Згідно відповіді ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 06.10.2025 № К-1407/0-1477/6-25 встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 71233780500:01:002:0360 належить [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 428014 від 25.09.2006, виданого згідно рішення Балаклеївської сільської ради від 21.12.2005 № 20-23/IV. Площа земельної ділянки становить 0,2992 га, розташована по [ADDRESS] . Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, ка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Стаття 120 ЗК України визначає особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будівлю і споруду, які розміщені націй земельній ділянці. Так, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користування, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж самому обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до ст. 81 К України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення у випадку придбання у власність об`єктів нерухомого майна, що розташовані на земельних ділянках. Отже положення ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку та споруд). Таким чином, якщо фізична або юридична особа приватного права набуває у власність об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельні ділянці, що перебуває у приватній власності попереднього власника, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить до набувача об`єкта нерухомого майна без зміни її цільового призначення. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, Верховний суд неодноразово наголошував, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке набуває у власність особа. Якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Так, Верховний суд у постанові від 20.01.2021 у справі № 318/1274/18 зробив наступні висновки. «Обґрунтовуючи позов, [PERSON] , серед іншого, посилався на положення статті 120 ЗК України, яка регулює перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду. Зазначав, що з 04 червня 2002 року він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на цей житловий будинок позивач набув за договором дарування житлового будинку. Зазначав, що земельна ділянка під будинком все ще рахується у власності за померлою [PERSON]. Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (15 січня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від них.» Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Оскільки позивач позбавлений можливості оформити свої права у визначеному законом порядку, єдиним способом реалізації ним своїх спадкових прав є визнання права власності на це майно у судовому порядку. З огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позову в повному обсязі. При цьому, суд враховує, що відповідачі визнали позов у повному обсязі. За таких обставин суд приходить до беззаперечного висновку, що невизнане право позивача підлягає захисту в судовому порядку. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved