Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Адвокат Дмитро Шакаров, який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до Шевченківського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тоцька Ольга Володимирівна, Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Нелюба Марина Анатоліївна. В позовній заяві позивач просить визнати виконавчий напис, виконаний приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тоцькою Ольгою Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 276, за виконавчим провадженням від 27.05.2025 року № 78195446, яке відкрито Приватним виконавцем Нелюбою Мариною Анатоліївною, таким, що не підлягає виконанню. Позовна заява мотивована тим, що 14.09.2023 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О. Посилався на те, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тоцькою Ольгою Володимирівною того ж дня вчинено виконавчий напис, яким було вилучено транспортний засіб - автомобіль марки BMW модель Х5, №WBAZV810XOL393796011 2011 року випуску, тип загальний легковий універсал, колір чорний, державний номер [NUMBER] , за вказаним договором позики грошей. У свою чергу, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу - автомобіля марки BMW модель Х5, № [NUMBER] 2011 року випуску, тип загальний легковий універсал, колір чорний, державний номер [NUMBER] . При цьому позивач вказує, що виконавчий напис є незаконним, бо вчинений з порушення вимог чинного законодавства. У свою чергу, позивачу не надходила вимога щодо погашення заборгованості, що є прямим порушенням. Зазначив, що позивач жодної вимоги від відповідача та приватного нотаріуса не отримував, а тому є підстави вважати, що відповідач не довів приватному нотаріусу безспірність заборгованості позивача. Також, приватний нотаріус, не встановивши у повному обсязі безспірність заборгованості за договором позики, не перевірив надані відповідачем документи на підтвердження заборгованості, не перевірив правильність нарахування заборгованості за договором позики порушив порядок вчинення виконавчих написів, що є самостійною та достатньою підставою для задоволення позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 04 липня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тоцька Ольга Володимирівна, Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Нелюба Марина Анатоліївна. Витребувано у [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тоцької Ольги Володимирівни, Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюба Марини Анатоліївни, належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, виконаного приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тоцькою Ольгою Володимирівною зареєстрований в реєстрі за№ 276, за виконавчим провадженням від 27.05.2025 року № 78195446, яке відкрито Приватним виконавцем Нелюбою Мариною Анатоліївною, таким, що не підлягає виконанню. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому вказав, що 14 вересня 2023 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) було укладено Договір позики грошей, згідно пункту 1 якого Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність грошову суму у розмірі 153 755,00, що у еквіваленті становить 4025, 00 доларів США, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Косенко М.О. та зареєстр. в реєстрі за №1773 (надалі Договір позики). Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцю в строк та на умовах, передбачених даним Договором, позику у вищезазначеному розмірі. Пунктом 3 Договору позики визначено, повернення позиченої суми грошей повинно відбутися до 14 грудня 2023 року та вчинятися за певним графіком. 04 грудня 2023 року [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) уклали Договір про внесення змін і доповнень до Договору позики від 14 вересня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Косенко М.О. та зареєстр. в реєстрі за №1773 (Договір ) згідно якого суму позики було збільшено до 313 020,00 грн (триста тринадцять тисяч двадцять гривень), що в еквіваленті становить 8 325, 00 (вісім тисяч триста двадцять п`ять) доларів США за курсом продажу доларів США в АТ «Універсал Банк» на день підписання. Сторони також погодили, що позика повинна бути повернутою у строк до 14 червня 2024 року. Згідно пункту 8 Договору позики, у разі коли Позичальник не поверне Позикодавцю позику (або її частину) у встановлений строк (або достроково у випадках, передбачених цим Договором), Позикодавець вправі стягнути заборгованість за Позикою в примусовому порядку, шляхом, відповідно до діючого законодавства України. Станом на 14 червня 2024 року позику [PERSON] було повернуто лише частково, утворилась заборгованість. 19 лютого 2025 року на адреси [PERSON] (вказані у Договорі позики) було направлено Вимоги про усунення порушення умов Договору позики від 14.09.2023 р. з вимогами сплатити заборгованість за Договором позики в загальному розмірі 4 098 доларів США 00 центів, за курсом продажу доларів США в АТ Універсал Банк, у строк, що не перевищує 30 днів з моменту отримання даної вимоги про усунення порушення умов Договору позики. Окрім зазначеного, в тексті вимог Позичальника попереджено, що у випадку невиконання або несвоєчасного виконання цієї вимоги, [PERSON] буде змушена діяти в рамках чинного законодавства України та згідно з пунктом 8 Договору позики, зокрема, і звернутись до нотаріуса для вчинення виконавчого напису для подальшого примусового стягнення заборгованості за Договором позики. Вказані Вимоги від 19 лютого 2025 про усунення порушення умов Договору позики від 14.09.2023 року повернуто на адресу відправника. Третя особа приватний нотаріус Ольга Тоцька подала письмові пояснення по справі, у яких просила відмовити в задоволенні позовних вимог. В обгрунтування вказала, що станом на дату вчинення виконавчого напису - 30.04.2025 позивач порушив умови графіку повернення позики. При цьому 19.03.2025 [PERSON] була надіслана позивачу [PERSON] відповідна вимога про усунення порушень виконання зобовязань за договором позики. В свою чергу за захистом своїх прав [PERSON] звернулася і до приватного натаріуса і 30.04.2025 було вчинено виконавчий напис. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві, та просив суд його задовольнити. Відповідач та її представник в судове засідання не з`вилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідача подала заяву про розгляд справи без її участі та участі відповідача. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заяв та клопоатнь від останніх не надходило. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовіносини. 14 вересня 2023 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) було укладено Договір позики грошей, згідно пункту 1 якого Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність грошову суму у розмірі 153 755,00, що у еквіваленті становить 4 025, 00 доларів США, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Косенко М.О. та зареєстр. в реєстрі за №1773 (а.с.10). Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцю в строк та на умовах, передбачених даним Договором, позику у вищезазначеному розмірі. Пунктом 3 Договору позики визначено, повернення позиченої суми грошей повинно відбутися до 14 грудня 2023 року та вчинятися за певним графіком. 04 грудня 2023 року [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) уклали Договір про внесення змін і доповнень до Договору позики від 14 вересня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Косенко М.О. та зареєстр. в реєстрі за №1773 (Договір ) згідно якого суму позики було збільшено до 313 020,00 грн (триста тринадцять тисяч двадцять гривень), що в еквіваленті становить 8 325, 00 (вісім тисяч триста двадцять п`ять) доларів США за курсом продажу доларів США в АТ «Універсал Банк» на день підписання. Сторони також погодили, що позика повинна бути повернутою у строк до 14 червня 2024 року (а.с.11). 19 лютого 2025 року на адреси [PERSON] (вказані у Договорі позики) було направлено Вимоги про усунення порушення умов Договору позики від 14.09.2023 р. з вимогами сплатити заборгованість за Договором позики в загальному розмірі 4 098 доларів США 00 центів, за курсом продажу доларів США в АТ Універсал Банк, у строк, що не перевищує 30 днів з моменту отримання даної вимоги про усунення порушення умов Договору позики. Окрім зазначеного, в тексті вимог Позичальника попереджено, що у випадку невиконання або несвоєчасного виконання цієї вимоги, [PERSON] , буде змушена діяти в рамках чинного законодавства України та згідно з пунктом 8 Договору позики, зокрема, і звернутись до нотаріуса для вчинення виконавчого напису для подальшого примусового стягнення заборгованості за Договором позики. Вказані вимоги від 19 лютого 2025 про усунення порушення умов Договору позики від 14.09.2023 року повернуто на адресу відправника у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 78195446 від 27.05.2025 приватним нотаріусом ВОХО Харківської області. було вчинено виконавчий напис № 276 про стягнення з боржника [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 167 872,75 грн (а.с. 22-23). Постановою про арешт майна боржника від 27.05.2025 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] в межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат ВП 185010,2 грн (а.с. 24-27). Таким чином, між сторонами склались правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, що регулюються нормами Закону України «Про нотаріат». За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Щодо правомірності вчинення виконавчого напису нотаріусом, суд вважає за правильне зазначити наступне: Пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання. Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Правовідносини щодо видачі виконавчого напису нотаріуса регулюються Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами, згідно з Переліком документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172 (далі Перелік). Вчиняючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»). Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік). Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ цього Порядку). Так, згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Підпунктом 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Постановою Кабінету Міністрів № 622 від 26.11.2014 року Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та до нього включені кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та нечинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту, відповідно до якого для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Таким чином, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 набрала законної сили 22.02.2017 року, а тому п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» також втратив чинність з цього дня. З викладеного вбачається, що Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року, у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом стосувався лише нотаріально посвідчених договорів. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав не правомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Верховний Суд (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 січня 2019 у справі № 910/13233/17), розглядаючи позовну заяву про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню зазначив наступне: "Вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності надання йому особою, яка звертається із відповідною заявою про вчинення виконавчого напису, необхідних оригіналів договорів чи їх дублікатів має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Наявність в змісті виконавчого напису номерів рахунків боржника в установах банків (для юридичних осіб) є обов`язковим. Вчинення виконавчого напису за кредитним договором є незаконним (таке право не передбачено законом), оскільки Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017 (залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14), визнав незаконною та нечинною постанову КМУ № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в тому числі за кредитними договорами". У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та у постанові від 02 липня 2019 року по справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс 17, постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 207/1587/16, постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 308/11193/16-ц та постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №201/11696/16-ц. У нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: - перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; - другий етап - учинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 201/4198/17 (провадження № 61-48504св18), від 27 серпня 2020 року у справі № 554/6777/17 (провадження № 61-19494св18). Як зауважив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 28.02.2024 року в справі №757/60132/21-ц, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до підпункту 2.3. пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка боржника на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення. Тому повідомлення боржника необхідно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Такі висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №645/1979/15-ц. Тотожна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2024 року в справі №761/21006/21. Як вказав у своїй постанові Верховний Суд від 27 серпня 2020 року у справі №554/6777/17, провадження № 61-19494св18: «У нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому, врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: - перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; - другий етап - учинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Окрім того, в цій же постанові Верховний Суд зазначає, що «Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання». Разом з тим, з огляду на зазначене, стосовно вимог - повідомлення про усунення порушень щодо погашення заборгованості, які були направлені на адресу [PERSON] , то, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення не містять відомостей про їх отримання позичальником (а.с. 73-81), а, згідно наявних в матеріалах справи перевірки статусу відстеження відправлень, вони повернуті відправнику за закінченням встановленого терміну зберігання, що не вважається належим врученням (отриманням) (а.с. 88-92). Вказане свідчить про спірність боргу, оскільки, об`єктивно позбавило позивача можливості бути вчасно проінформованою про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо її розміру або оспорити вимоги відповідача, а відтак, позивач не мала можливості подати заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, що об`єктивно виключає можливість вчинення такого виконавчого напису. Таким чином, оскільки, нотаріус не переконався у виконанні вищезазначених дій відповідачем, не звернув увагу на відсутність цих документів, отже, не перевірив безспірність права вимоги відповідача до позивача, що свідчить про недотримання нотаріусом вимог п.п.2.3 п.2 гл.16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, а відтак, про спірність боргу. Встановлення наявності безспірної заборгованості, як того вимагає ст. 88 Закону України «Про нотаріат» можливе лише за наявності достовірної та повної інформації щодо суми заборгованості боржника. Вищевикладені факти порушують рівність кредитора та боржника перед законом, визнаючи суб`єктивну і необґрунтовану належним чином позицію сторони стягувача, як заінтересованої особи перед нотаріусом на шкоду законним інтересам боржника. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому приватний нотаріус у своїх письмових поясненнях по суті посилається на вимоги чинного законодавства, що регламентують дане питання, однак не надав беззаперечних доказів додержання ним вимог законодавства при видачі виконавчого напису в частині підтвердження безспірної заборгованості. У своїх письмових поясненнях приватний нотаріус Тоцька О.В. особисто підтвердила, що [PERSON] 19 березня 2025 року була надіслана [PERSON] відповідна вимога про усунення порушення виконання зобов`язання за Договором позики та Договором про внесення змін та доповнень через оператора поштового зв`язку України АТ «Укрпошта»: - відправлення №0305700160276 на адресу фактичного місця проживання (адреса для листування): [ADDRESS] , яке було повернено у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання; - відправлення №0305700160284 на адресу реєстрації місця проживання: [ADDRESS] , яке було повернено у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання. Також, [PERSON] 21 березня 2025 року звернулась до неї, Тоцької О.В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, з метою передачі заяви [PERSON] (вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання за Договором позики грошей від 14 вересня 2023 року), яка була відправлена 21 березня 2025 року через оператора поштового зв`язку України АТ «Укрпошта» відправлення №0100199777682, на адресу фактичного місця проживання: [ADDRESS] , яке було повернено у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання. За захистом своїх прав [PERSON] звернулась до неї, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тоцької О.В., для вчинення виконавчого напису на Договорі позики грошей від 14 вересня 2023 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. за реєстровим номером № 1773. 30 квітня 2025 року нею, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тоцькою О.В., на підставі поданих документів, вчинено виконавчий напис про стягнення заборгованості у розмірі 165 872 (сто шістдесят п`ять тисяч вісімсот сімдесят дві) гривні 75 копійок, що в еквіваленті 3973,00 (три тисячі дев`ятсот сімдесят три) долари США 00 центів, за курсом продажу доларів США в АТ Універсал Банк станом на 30 квітня 2025 року на користь [PERSON] з [PERSON] на підставі Договору позики. Відповідно до виконавчого напису сума, яка підлягає стягненню з боржника [PERSON] , складає: 165 872 (сто шістдесят п`ять тисяч вісімсот сімдесят дві) гривні 75 копійок, що в еквіваленті 3973.0 (три тисячі дев`ятсот сімдесят три) долари США 00 центів, за курсом продажу доларів США в АТ Універсал Банк станом на 30 квітня 2025 рік - сума заборгованості за Договором позики; 2000.0 (дві тисячі) гривень, 00 копійок - плата за вчинення цього виконавчого напису. Разом сума стягнення 167 872 (сто шістдесят сім тисяч вісімсот сімдесят дві) гривні 75 копійок. Вважає позовну заяву необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 14 вересня 2023 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) було укладено Договір позики грошей, згідно пункту 1 якого, Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність грошову суму у розмірі 153 755,00 грн, що в еквіваленті становить 4 025, 00 доларів США, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Косенко М.О. та зареєстр. в реєстрі за №1773. Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцю в строк та на умовах, передбачених даним Договором, позику у вищезазначеному розмірі. Пунктом 3 Договору позики визначено, повернення позиченої суми грошей повинно відбутися до 14 грудня 2023 року та вчинятися за певним графіком. 04 грудня 2023 року [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) уклали Договір про внесення змін і доповнень до Договору позики від 14 вересня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Косенко М.О. та зареєстр. в реєстрі за № 1773 (Договір ), згідно якого, суму позики було збільшено до 313 020,00 грн (триста тринадцять тисяч двадцять гривень), що в еквіваленті становить 8 325, 00 (вісім тисяч триста двадцять п`ять) доларів США за курсом продажу доларів США в АТ «Універсал Банк» на день підписання. Сторони також погодили, що позика повинна бути повернутою у строк до 14 червня 2024 року. Згідно пункту 8 Договору позики, у разі коли Позичальник не поверне Позикодавцю позику (або її частину) у встановлений строк (або достроково у випадках, передбачених цим Договором), Позикодавець вправі стягнути заборгованість за Позикою в примусовому порядку, шляхом, відповідно до діючого законодавства України. Водночас, в обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що, cтаном на 14 червня 2024 року, позику [PERSON] було повернуто лише частково, у зв`язку із чим, утворилась заборгованість. Тобто, позивач не заперечував факт наявності заборгованості та необхідності виконання [PERSON] його обов`язку щодо повернення грошових коштів за договором, як і факт укладення договору позики та договору застави транспортного засобу, які сторонами не оспорювались, що, у свою чергу, в судовому засіданні під час розгляду справи представником позивача адвокатом Шакаровим Д.Ю. також підтверджено. Разом із тим, сторонами суду не надано жодних належних та достатніх доказів щодо сплати заборгованості, тобто, яка саме сума є сплаченою. Водночас, сторона позивача наголошувала на наявність порушень процедури, що мали місце при видачі виконавчого напису щодо визначення безспірності заборгованості, та які безпосередньо вплинули на законність проведених дій нотаріусом. Так, нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тоцькою Ольгою Володимирівною вчинено виконавчий напис від 30.04.2025, зареєстрований в реєстрі за № 276, згідно якого, строк, за який проводиться стягнення, становить з 14 жовтня 2023 року по 14 червня 2024 року. Сума, яка підлягає стягненню з боржника [PERSON] : 165 872,75 грн, що в еквіваленті 3973,00 долари США за курсом продажу доларів США в АТ «Універсал Банк» станом на 30 квітня 2025 рік - сума заборгованості за договором позики; - 2 000, 00 грн плата за вчинення цього виконавчого напису. Разом сума стягнення 167 872,75 грн (а.с. 8). Відповідно до постанови приватного виконавця Нелюби Марини Анатоліївни про відкриття виконавчого провадження ВП № 78195446 від 27.05.2025 приватним нотаріусом ВОХО Харківської області було вчинено виконавчий напис № 276 про стягнення з боржника [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 167 872,75 грн. Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, при вчиненні виконавчого напису нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Виконавчий напис було вчинено без перевірки наявності точної суми боргу за вказаний період. Розрахунку заборгованості, яким керувався нотаріус, не надано. Отже, не можна дійти і висновку, що при вчиненні виконавчого напису про стягнення з боржника [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 167 872,75 грн нотаріус також достеменно пересвідчилась у безспірності цієї заборгованості. Відповідно, виходячи з наведеного вище, не можна вважати, що сума заборгованості є безспірною. Наведене дає підстави для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вказана правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного суду у справі №910/10374/17 (провадження № 12-5гс21) від 21.09.2021 (пункти 77-83, 95). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Разом із тим, стосовно вимог про повернення транспортного засобу у законне володіння позивачу, суд зазначає наступне. Як свідчать матеріали справи, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу - автомобіля марки BMW модель Х5, №WBAZV810XOL393796011 2011 року випуску, тип загальний легковий універсал, колір чорний, державний номер [NUMBER] . При цьому суд вказує, що питання порушення прав позивача має бути доведено належними та допустимими доказам, як і те, що транспортний засіб вибув із володіння позивача поза його волею. Водночас в матеріалах справи відсутні докази, що вищевказаний договір застави є недійсним або складений з порушенням вимог чинного законодавства. У свою чергу, позивач взагалі не оспорює законність або дійсність вказаного договору позики грошей та договору застави транспортного засобу. Матеріали справи не містять жодних доказів вилучення транспортного засобу, на що посилається позивач. Вирішуючи дану справу суд також керується наступними нормами матеріального та процесуального права України. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Згідно з вимогами ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї в ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами частини другої статті 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1049 ЦК України перебачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Згідно зі статтею 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойку), необхідні витрати та утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Відповідно до частин 1-3 ст. 25 вказаного Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Окрім того, суд виходить з того, що за загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. В постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 753/2187/17 роз`яснив, що як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. При цьому, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі наявних у справі доказів. З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що судом ухвалено рішення про часткове задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру позовних вимог. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13510,99 грн суд зазначає наступне. Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З матеріалів справи вбачається, що 24.06.2025 ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання юридичних послуг №П-022 (а.с.14-17). Актом виконаних робіт за вказаним договором від 24.06.2025 підтверджується вартість послуг в розмірі 12000,00 грн (кількість 4 шт) за підготовку і подачу до суду позовної заяви та заяви про забезпечення позову (а.с.20). В свою чергу, [PERSON] було перераховано ФОП [PERSON] грошові кошти в розмірі 12000,00 грн за вказані юридичні послуги, що підтверджується платіжною інструкцією від 24.06.2025 (а.с.19). Частиною 3 статті 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч.ч.4-5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Відповідно до статті 30 Закону№5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи,

Outcome: partial