Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Сидоренко Т.Ю.,звернувся до суду з даним позовом до відповідача ТОВ «Інчер», вказуючи в обґрунтування позовних вимог, що 03.07.2023 за наказом про прийняття на роботу від 28.06.2023 за №450-к [PERSON] був призначений на посаду оператора заправних станцій. Через те, що працюючи на підприємстві, працівникові не виплачувалася заробітна плата, вимушений був написати заяву на звільнення, та 17.04.2025 за Наказом про припинення трудового договору (контракту) від 17.04.2025 за №147-к [PERSON] був звільнений з займаної посади на підставі власної заяви за п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідні записи містяться у трудовій книжці працівника. При звільненні отримав довідку про нараховану, але не виплачену йому заробітну плату. При проханні здійснити розрахунок - підприємство відмовилося. Через що, [PERSON] звернувся за наданням йому правничої допомоги для зібрання доказів до суду та стягнення у примусовому порядку виплат. Згідно наданого розрахунку, з заробітної плати у [PERSON] протягом всього часу утримувалися профспілкові внески, про які він дізнався лише від свого адвоката. Але відповідно до трудового законодавства України роботодавець має право стягувати такі внески лише за наявності письмових заяв працівників, які є членами професійної спілки. Враховуючи той факт, що [PERSON] з листопада 2024 року не виплачувалася нарахована заробітна плата по день звільнення, в результаті чого утворилася загальна заборгованість у розмірі 42 740,09 грн, компенсація за невикористану відпустку 2 912,63 грн, профспілкові внески утримувалися з його заробітної плати без його відома у розмірі 2 682,31 грн, та станом на сьогодні розрахунок так і не проведений, [PERSON] вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права та законного інтересу, і у примусовому порядку стягнути належні йому кошти - не виплачену заробітну плату 42 740,09 грн, компенсацію за невикористану відпустку 2 912,63 грн, стягнені профспілкові внески 2 682,31 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з наступним утримання з цієї суми податків і обов`язкових платежів. З приводу розміру суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, позивач зазначає, що оскільки відповідачем при звільненні позивача не проведено розрахунку по заробітній платі, то відповідач порушив своє зобов`язання щодо здійснення розрахунку та виплати позивачу нарахованої заробітної плати в день звільнення і допустив затримку такого розрахунку, що є підставою для стягнення середньої заробітної плати за весь час затримки. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, розрахунок понесених витрат буде надано у подальшому. Не погашаючи заборгованість по заробітній платі, відповідач ставить позивача у важке матеріальне становище, тим самим порушуючи його конституційні права на належну та своєчасну оплату праці. Позивач [PERSON] просить суд стягнути з ТОВ «Інчер» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату 42 740,09 грн, нараховану компенсацію за невикористану відпустку 2 912,63 грн, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на день ухвалення судового рішення, але не більше ніж за 6 місяців, а також 2682,31 грн утриманих профспілкових внесків. Ухвалою судді Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21.07.2025 позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків, що не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії ухвали суду. Ухвалою судді Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 30.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 02.10.2025 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Сидоренко Т.Ю., зобов`язано ТОВ «Інчер» направити до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали, копію заяви [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), на вступ до профспілкового комітету та відрахування з його заробітної плати профспілкових внесків; довідку про середньоденну заробітну плату [PERSON] . У судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Сидоренко Т.Ю. не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи були належним чином повідомлені, представником позивача завчасно подано до суду заяву, відповідно до якої просить справу розглядати без її участі та участі позивача за наявними матеріалами справи, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача ТОВ "Інчер" у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзив від відповідача на адресу суду не надходив. За таких обставин зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних Згідно ч.1,2 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема підтверджується трудовою книжкою [NUMBER] , відповідно до наказу № 450-к від 28.06.2023, з 03.07.2023 [PERSON] був прийнятий на роботу у ТОВ «Інчер» (код ЄДРПОУ 42556531, місцезнаходження: 39600, м. Кременчук, вул. Халаменюка, буд. 8, офіс 526) оператором заправних станцій 2 розряду АЗС. Наказом (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) №147-к від 17.04.2025, звільнений з займаної посади за угодою сторін у відповідності до п.1 ст. 36 КЗпП України. З наказу про припинення трудового договору (контракту) від 17 квітня 2025 року №147-к вбачається, що [PERSON] не відпрацьовано 0, компенсацій 7 календарних днів відпустки за період роботи з 03 липня 2024 року по 17 квітня 2025 року. Згідно довідки, виданої ТОВ "Інчер" 16.06.2025 за вих.№348, станом на 17.04.2025 загальна заборгованість по заробітній платі [PERSON] за період 01 листопад 2024 року по 30 квітня 2025 року включно становить 42 740 грн 09 коп.). У квітні 2025 року нарахована компенсація за невикористану відпустку в сумі 2 912 грн 63 коп. за 7 календарних дні. Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.3 ст.94 КЗпП України, ст.1 ЗУ "Про оплату праці" заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. У ст.21 ЗУ "Про оплату праці" зокрема, визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується із дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина 1 статті 24 Закону). Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Враховуючи те, що ні в день звільнення, ні на дату ухвалення даного рішення відповідач не виплатив позивачу всі суми, що належать йому від підприємства, як передбачено ч.1 ст.116 КЗпП, тому вимоги позивача про стягнення на його користь заборгованості із заробітної плати та грошової компенсації за невикористані дні відпустки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість із заробітної плати за листопад 2024 - квітень 2025 року в сумі 42 740 грн 09 коп. та грошову компенсаціюза невикористані дні відпустки у розмірі 2 912 грн 63 коп. При цьому будь-яких доказів на доведення тих обставин, що невиплата заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні відпустки сталась не з вини роботодавця, відповідачем суду не надано. Оскільки суд дійшов висновку, що у даній справі встановлено порушення прав позивача на отримання в день звільнення всіх сум, що належать йому від підприємства, то це є наслідком застосування положень ст.117 КЗпП, тобто стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч.1ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Перевіряючи наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач звільнився з роботи 17.04.2025, належні йому при звільненні виплати він не отримав дотепер. Таким чином, з наведеного вбачається порушення відповідачем строків розрахунку при звільненні позивача. У зв`язку з невиплатою відповідачем усіх належних позивачу при звільненні сум, а також їх невиплатою на дату ухвалення рішення у даній справі, роботодавець зобов`язаний сплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18.04.2025 (з наступного дня за датою звільнення) по 18.10.2025 включно, а саме по дату, що в межах шестимісячного строку, передбаченого ст.117 КЗпП. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). В пункті 2 Порядку закріплено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Так, пунктом 8 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Як вбачається з розрахункового листа [PERSON] за період з 03.07.2023 по 17.04.2025, позивача звільнено 17.04.2025, отже до уваги має братися лютий та березень 2025 року, натомість у лютому [PERSON] знаходився на лікарняному. Отже враховуються попередні два місяці, тобто грудень 2024 та січень 2025 року, але у січні [PERSON] знаходився у відпустці та на лікарняному, відповідно середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, тобто за листопад та грудень 2024 року. За листопад - грудень 2024 року йому нарахована заробітна плата у загальному розмірі 25 630,08 грн., кількість робочих днів за листопад - грудень 2025 року становить 45 робочих днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 569, 56 грн. (25 630,08 грн. / 45 робочих днів). Кількість робочих днів за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 18.04.2025 (з наступного дня за датою звільнення) по 18.10.2025 включно, а саме по дату, що в межах шестимісячного строку, передбаченого ст.117 КЗпП складає 154 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.04.2025 року по 18.10.2025 року включно складає: 154 дні х 569,56 грн. = 87 712,24 грн. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати підлягають задоволенню, виходячи з наведеного розрахунку, у розмірі 87 712,24 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 в справі №9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. На підставі викладеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати за листопад 2024 - квітень 2025 року в сумі 42 740 грн 09 коп., грошової компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 2 912 грн 63 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 87 712,24 грн., що вказані без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Окрім того, як вбачається з розрахункового листа [PERSON] за період з 03.07.2023 по 17.04.2025, із заробітної плати останнього за вказаний період було утримано профспілкові внески у загальному розмірі 2 682,31 грн. Професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання) (ст.1 ЗУ "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності") Згідно ч.1-3 ст. 7 ЗУ "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" членами профспілок можуть бути особи, які працюють на підприємстві, в установі або організації незалежно від форм власності і видів господарювання, у фізичної особи, яка використовує найману працю, особи, які забезпечують себе роботою самостійно, особи, які навчаються в закладі освіти. Громадяни України вільно обирають профспілку, до якої вони бажають вступити. Підставою для вступу до профспілки є заява громадянина (працівника), подана в первинну організацію профспілки. При створенні профспілки прийом до неї здійснюється установчими зборами. Ніхто не може бути примушений вступати або не вступати до профспілки. Відповідно до ч.3 ст. 42 ЗУ "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" за наявності письмових заяв працівників, які є членами профспілки, роботодавець щомісячно і безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок профспілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в терміни, визначені цим договором. Роботодавець не має права затримувати перерахування зазначених коштів. Позивач заперечує той факт, що він був членом та перебував на обліку в профспілковій організації підприємства ТОВ "Інчер", вказує на те, що жодних заяв про відрахування з його заробітної плати та перераховування на рахунок профспілки членські профспілкові внески не писав. Про те, що із заробітної плати [PERSON] утримувалися профспілкові внески він дізнався лише після того, як на запит адвоката підприємство надало відповідь та у розрахунку були зазначені такі утримання. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, будь яких доказів на спростування зазначеної інформації позивачем суду не надав, ухвала суду від 02.10.2025 про витребування доказів, які б підтвердили чи спростували вказану інформацію, відповідачем не виконана. Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч.1,4 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до частини шостої цієї статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статі 89 ЦПК України). Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Інчер» про стягнення заборгованості по заробітній платі є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь позивача та у дохід держави та необхідно стягнути судовий збір.

Outcome: approved