Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

У червні 2024 р. представник позивача [PERSON] адвокат Іващенко І.І. звернулася до Рівненського районного суду Рівненської області із позовом до відповідача Державна установа «Городищенська виправна колонія (№96)», Міністерства юстиції України в особі Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області та просить стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти в розмірі 14 000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної та фізичної шкоди. В обґрунтування позову вказує, що позивач [PERSON] засуджений до довічного позбавлення волі, з 11.07.2021 р. відбуває покарання в секторі максимального рівня безпеки Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)". Під час відбування позивачем свого покарання в ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" адміністрацією установи не дотримано вимог чинного законодавства України, щодо належного утримання засудженого в карцері. Зокрема в порушення абз.3 ч.11 ст.134 КВК та абз. 2 п. 6 розділу XXI Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань Позивача не було забезпечено індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою в період з 22.06.2022 до 06.07.2022 року. Враховуючи наявні порушення позивач був вимушений звернутися до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)", в якому просив визнати протиправними дії відповідача при утриманні в період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року у карцері, а саме: які полягають у не забезпеченні індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою, у використанні відеокамери під кутом, що охоплює санітарний вузол та поводженні, що принижує гідність позивача, у створенні житлово-побутових умов, що не відповідають правилам санітарії та гігієни та зобов`язати Відповідача при триманні у карцері утриматися від вчинення дій, які полягають у не забезпеченні індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою, у використанні відеокамери під кутом, що охоплює санітарний вузол та поводженні, що принижує гідність позивача, у створенні житлово-побутових умов, що не відповідають правилам санітарії та гігієни. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 року у справі №460/24640/22 позов [PERSON] до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій задоволено частково. Визнано протиправними дії Державної установи Городищенська виправна колонія (№96) щодо незабезпечення засудженого [PERSON] індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 до 06.07.2022 року. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2023 року у справі №460/24640/22 апеляційні скарги [PERSON] та ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" було залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 року у справі № 460/24640/22 без змін. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.12.2023 року у справі № 460/24640/22 касаційну скаргу [PERSON] на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 460/24640/22 за позовом [PERSON] до Державної установи Городищенська виправна колонія (№96) про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій повернуто особі, яка її подала. У зв`язку із встановленням у справі № 460/24640/22 фактів та обставин, які підтверджують протиправні дії Відповідача при утриманні засудженого [PERSON] в період з 22.06.2022 р. до 06.07.2022 р. у карцері, а саме: які полягають v не забезпеченні індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою та у відповідності до вимог чинного законодавства, у Позивача виникло право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та відшкодування завданої моральної та фізичної шкоди відповідно до такого. Позивач наводить положення ч. 2 ст. 19 Конституції України; ч.3 ст.63 Конституції України та ч.2 ст.7 КВК України, також наводить положення ст.ст.3, 5, ч.1 ст. 102, ст. 115 КВК України та вказує, що засудженим надається індивідуальне спальне місце і постільні речі. Вони забезпечуються одягом, білизною і взуттям за сезоном з урахуванням статі і кліматичний умов, а в лікувальних закладах - спеціальним одягом і взуттям. Звертає увагу, що національне законодавство України не дає тлумачення поняттю «необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни» та не встановлює окремого законодавчого регулювання щодо визначення складових цього поняття. Про те вимоги щодо умов утримання ув`язнених встановлені також міжнародними правовими актами, приписи яких є обов`язковими для виконання всіма національними органами державної влади. Відсутність відомчого нормативного правового регулювання не може визнаватися достатньою і вагомою підставою для невиконання позитивних зобов`язань держави, визначених на рівні національного і міжнародного законодавства. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 460/2999/18, від 17 березня 2020 року у справі № 460/2703/18, від 27 березня 2020 року у справі № 460/2834/18. Вказує вказує на міжнародні договори - Мінімальні стандартні правила поводження з в`язнями (резолюція 663 СІ (XXIV) ООН від 30 серпня 1955 року), Європейські пенітенціарні (в`язничні) правила (Рекомендація № R (2006) 2 від 01 лютого 1987 року Комітету Міністрів держав- учасниць) згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і які відповідно є частиною кримінально- виконавчого законодавства України, яке регулює порядок і умови виконання та відбування покарань та забезпечення права засуджених під час відбування покарань. Наводить положення ст.ст. 132, 134 КВК України, Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, які затверджені Наказом Міністерства юстиції від 28.08.2018 № 2823/5 та вказує, що 09.06.2022 р. позивач допустив порушення встановленого порядку відбування покарання. Листом Рівненської окружної прокуратури від 04.08.2022 року № 50-62- 2853-22 повідомлено про те, що за результатами перевірки відповідно до абзацу 2 пункту 6 розділу 21 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5 у ДІЗО, карцері або ПКТ (ОК) засуджені забезпечуються індивідуальним спальним місцем і постільними речами. Постільні речі видаються тільки під час сну, верхній одяг на час виходу з приміщення. Разом з тим, всупереч зазначеним вимогам спальне місце не забезпечено, оскільки останнє зберігалося у вертикальному положенні. Отже, наведеними нормами чинного законодавства, (ч. 11 ст. 134 КВК України) передбачено обов`язок установи забезпечити позивача у карцері спальним місцем без обмеження у часі та постільними речами з обмеженням у часі (на час сну). Однак, під час утримання позивача у карцері такий обов`язок відповідачем не виконано, оскільки спальне місце зберігалося у вертикальному положенні, що сукупно підтверджується наявним у матеріалах справи листом Рівненської окружної прокуратури від 04.08.2022 р. № 50-62-2853-22 та показаннями засудженого [PERSON] . Позивач неодноразово звертався до адміністрації установи про порушення своїх прав під час перебування в карцері. Направляв відповідні заяви до начальника колонії, але тільки після ігнорування ним цих заяв, був вимушений звернутися до Рівненської окружної прокуратури зі скаргою на неналежні умови утримання в карцері. Наводить положення ч. 1 ст. 1 КВК України, п. 15 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV (далі - Закон № 2713-IV), п.п. 12 п. 5 Положення про Державну установу Городищенська виправна колонія (№96), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 червня 2018 року №2134/5 та вказує, що відповідно до вказаних положень законодавства України саме на Відповідача та його посадових і службових осіб покладається обов`язок створювати належні умови для тримання засуджених, які включають в себе: матеріально- побутове забезпечення засуджених: забезпечення засудженим побутових умов, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Також наводить положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України та вказує, що а адміністративній справі № 460/24640/22 були встановлені факти та обставини, які мають значення для правильності вирішення спору у цій справі. Наводить положення ч. ч.1, 2, 4 ст. 7 КВК України, ст. 28 Конституції України та вказує, що відповідно до вказаного, у справі № 460/24640/22 було визнано протиправними дії Державної установи Городищенська виправна колонія (№96) щодо незабезпечення засудженого [PERSON] індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року. Отже, умови утримання в карцері [PERSON] не відповідали встановленим стандартам, які визначенні як в міжнародному, так і в національному законодавстві. Як наслідок в результаті протиправних дій Відповідача, які полягали у не забезпеченні належних житлових, побутових умов утримання, а саме незабезпечення засудженого індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року було порушено права засудженого [PERSON] , адже весь цей період засуджений був вимушений відбувати своє покарання в умовах, які принижують людську честь та гідність, що фактично завдавало йому не тільки моральних та фізичних страждань, але й порушувало його конституційне право, передбачене ст. 28 Конституції України, а також завдало шкоди здоров`ю оскільки в засудженого до поміщення в карцер були наявні проблеми зі спиною, а під час перебування в карцері, стан здоров`я значно погіршився. Позивач відчував нестерпний біль в спині вдень так як не міг лягти окрім, як на холодну сиру підлогу карцеру, що погіршувало стан здоров`я та відтерміновувало одужання. Неналежне виконання органами державної влади своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Наводить положення ст. 56 Конституції України, ч. 1 ст. 15, п. 9 ч. 2 ст. 16, ст.ст. 23, 1166, 1167, 1173 Цивільного кодексу України, п. 3 Постанови пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 р., постанову ВП ВС від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц , ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» та ч.4 ст. 10 ЦПК України та вказує, що заборона катування, нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження і покарання захищається статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На підставі наведеного та

Outcome: approved