Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

[PERSON] через уповноваженого представника адвоката Бабенка Р.В. звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом до Звенигородської міської ради Черкаської області про зняття заборони на відчуження житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , 1938 року народження, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 12.09.2025 відділом РАЦС у Звенигородському районі. Позивач є єдиним спадкоємцем за законом, прийняв спадщину, яка складається з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрував право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.09.2025, що підтверджується витягом з Реєстру та свідоцтвом про право на спадщину за законом, зареєстрованим в реєстрі за №364 від 12.09.2025, виданим Звенигородською державною нотаріальною контрою. Під час оформлення документів позивачу стало відомо, що на житловий будинок накладено обтяження у вигляді заборони відчуження (архівний запис), зареєстроване 15.05.2007 на підставі повідомлення Ватутінського заводоуправління. Власником будинку, щодо якого накладалася заборона, в реєстрі зазначено [PERSON] . Запис в Реєстрі речових прав вказує на те, що архівний запис внесено ще у 1964 році на ім`я іншої особи, та на сьогодні відсутні відомості про реєстрацію іпотеки чи інших обтяжень, що могли б слугувати законною підставою для збереження цієї заборони. На думку позивача, наявність цього обтяження є перешкодою для здійснення ним права власності на зазначений будинок, державний нотаріус письмово повідомив позивача про те, що наявність обтяження не є перешкодою для отримання свідоцтва про право на спадщину, проте є перешкодою для укладення будь-яких договорів щодо відчуження успадкованого нерухомого майна, у зв`язку з чим необхідно звернутися до суду для зняття такого обтяження. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 24.09.2025 відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від Звенигородської державної нотаріальної контори 10.10.2025 надійшов лист з проханням здійснювати розгляд справи за відсутності їхнього представника, проти задоволення позовних вимог не заперечують. 28.10.2025 від позивача надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на Звенигородську міську раду. Також позивач просив суд здійснювати розгляд справи за його відсутності та за відсутності його уповноваженого представника. Ухвалою суду від 17.12.2025 клопотання позивача задоволено, замінено неналежного відповідача - Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на належного - Звенигородську міську раду Черкаської області. Від Звенигородської міської ради Черкаської області відзиву на позовну заяву не надходило. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Такий правовий висновок сформульований Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19). Наразі саме наявність спірної заборони відчуження на нерухоме майно визначена державним нотаріусом як перешкода для здійснення права володіння та розпорядження майном [PERSON] , тому суд вважає, що у цьому випадку позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права. При цьому суд враховує висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 12 листопада 2025 року. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, які відповідають правовідносинам, врегульованим нормами ЦК України щодо права власності. Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Звенигородським ВДРАЦС 03.03.2025, померла [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.09.2025, виданого приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Пульним С.М., спадкоємцем майна [PERSON] , 1938 року народження, померлої [INFO] , є її син [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з житлового будинку садового типу за адресою: [ADDRESS] , який належав спадкодавці на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Звенигородською державною нотаріальною контрою 12.06.1992 (реєстр. №2785). Також, відповідно до іншого свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.09.2025, виданого приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Пульним С.М., [PERSON] успадкував земельну ділянку в [ADDRESS] , яка належала спадкодавці на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЛ №226757, виданого відділом Держгеокадастру у Звенигородському районі Черкаської області 05.08.2010, площею 0,0579 га з цільовим призначенням будівництво і обслуговування жилого будинку. До справи позивачем надано Акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 1971 року, виходячи з якого прийнято в експлуатацію та здано [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.17-18). Виходячи з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.09.2025 (а.с.19) на зазначене домоволодіння 15.05.2007 зареєстровано заборону відчуження (архівний запис) реєстратором Звенигородською державною нотаріальною конторою №4952643, на підставі повідомлення Ватутінського заводоуправління, власником будинку зазначено [PERSON] , архівна дата [INFO] (а.с.19-20). Наявна у справі архівна довідка №392-р\\05-08 від 07.11.2025, видана Державним архівом Черкаської області свідчить про те, що в Архіві фонд Ватутінського заводоуправління відсутній, разом з тим встановлено, що заводоуправління було підпорядковано Черкаському тресту промбудматеріалів, створеному 16.03.1963 року з наступними змінами найменування (останнє найменування з 01 лютого 1992 року Черкаському виробничо-територіальному госпрозрахунковому об`єднанню будівельних матеріалів). Фінансово-звітна документація заводоуправління за 1963-1993 зберігається у складі фонду зазначеного тресту (об`єднання), нормативно-розпорядчі документи на зберігання до держархіву не надходили, інформація щодо ліквідації Ватутінського заводоуправління будматеріалів чи його реорганізації, або перетворення у організацію нового типу (ТОВ, ЗАТ, ВАТ) відсутня. Нормами статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Норами ч.1,2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Обмеження у здійсненні прав конкретного власника полягає у звуженні того обсягу прав, яким загальна норма закону наділяє усіх власників. Це не є загальна норма, а виняткова ситуація, яка може бути наслідком неправомірної поведінки власника. Будь-яке обтяження права власності має переслідувати певну законну мету, бути співмірним та не перевищувати меж права вільного здійснення права власності майном. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Загальний стандарт «справедливого балансу» - це стандарт захисту від втручання в право власності в рамках ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачений в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції». Втручання в право власності повинно бути визначене в чітко встановленому правовому джерелі в внутрішньодержавній правовій системі. В прецедентному праві Європейського Суду оцінюються всі випадки втручання в право власності під єдиним принципом справедливого балансу. Втручання повинно відповідати вимогам законності. Вимоги законності виходять з принципу «верховенства права» - одного із основоположних принципів демократичного суспільства, який міститься у всіх статтях Конвенції. В обох контекстах слід приймати до уваги досягнення справедливого балансу між конкуруючими інтересами. Недотримання принципу пропорційності (співмірності) буде порушенням ст. 1 Першого Протоколу щодо права особи на мирне володіння своїм майном. Оцінюючи докази у даній справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що встановити обґрунтованість накладення заборони на будинок за адресою: [ADDRESS] , неможливо, власники домоволодіння неодноразово змінювалися, право власності на будинок неодноразово переходило до різних спадкоємців, час, що сплинув з часу накладення заборони, а також відсутність майнових претензій до нинішнього власника будинку [PERSON] свідчать про втрату актуальності існування такого обтяження, оскільки він не є тією особою, яка володіла майном на час накладення заборони відчуження. Тобто, в даному випадку вимоги «справедливого балансу» щодо втручання в право власності особи не дотримані, адже тривалий час право власності власника нерухомого майна офіційно обмежено, але будь-яких підстав до такого обмеження не існує. Суд зазначає, що утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Враховуючи наявність накладеного обтяження на майно, неможливість скасування обтяження в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, окрім звернення до суду з позовом про зняття заборони на відчуження майна, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом зняття заборони на відчуження. На підставі наведеного,

Outcome: approved