Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звернулось до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В позовній заяві позивач зазначив, що позивач протягом тривалого часу в опалювальний період надає відповідачам теплову енергію у квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а відповідачі використовували надану послугу для задоволення власних потреб та не відмовлялися від цих послуг. На підприємстві позивача на ім`я відповідального наймача/власника позивача [PERSON] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , що відповідає вищевказаній квартирі та відповідно до якого нараховується плата за теплову енергію. Будинок, де розташована квартира обладнаний лічильником. Особовий рахунок відкривається на відповідального наймача або власника квартири (за наявності декількох співвласників - на уповноваженого власника квартири) для здійснення відповідних нарахувань та розрахунків. Власником квартири [ADDRESS] відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є [PERSON] . Оскільки квартира відповідача знаходиться в багатоквартирному будинку, який приєднано до системи централізованого теплопостачання тому він є споживачем житлово-комунальних послуг та на ці відносини поширюється дія Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Загальна сума вимог позивача становить 26287,14 грн., а саме: заборгованість за теплову енергію за період 01.12.2019 року до 01.06.2024 року у сумі 23818,24 грн.; 3% річних за період 01.12.2019 року до 01.02.2022 року у сумі 572,08 грн.; інфляційні втрати за період 01.12.2019 року до 01.02.2022 року у сумі 1806,82 грн., поштові витрати, пов`язані з поштовим відправленням відповідачам документів у справі на загальну суму 90,00 грн. Під час розгляду справи у суді відповідачі повідомили позивача про те, що вони є внутрішньо-переміщеними особами та за адресою місця реєстрації свого проживання фактично не проживають, тому, для дотримання умов визначених Постановою КМУ № 206 надається право відповідачам на заборону стягнення з них заборгованості за надані комунальні послуги, утвореної після 30 червня 2022 року. Крім того, відповідачами було сплачена сума заборгованості за теплову енергію. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просить суд стягнути з відповідачів суму інфляційних витрат в розмірі 1806,82 грн. та 3% річних в сумі 572,08 грн. за період з 01.12.2019 року до 01.02.2022 року, поштові витрати, пов`язані з поштовим відправленням кореспонденції у розмірі 90,00 грн., судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 2422,40 грн. Представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокатом Павлюк Г.В. надано до суду Відзив на позовну заяву, відповідно до якого з доводами викладеними позивачем вони не згодні, оскільки із наданого позивачем до позовної заяви договору купівлі-продажу квартири від 15.06.2001 року видно, що власником квартири [ADDRESS] , є одноосібно [PERSON] (до зміни прізвище [PERSON] ). Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Відносини між учасниками правовідносин в сфері надання житлово-комунальних послуг, зокрема, в частині надання послуг з центрального опалення врегульовано нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та положеннями Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630. Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Зважаючи на вищевикладені правові норми, що регулюють правовідносини між позивачем та відповідачами, належним відповідачем у вказаній справі є виключно власник житла [PERSON] . Відповідач [PERSON] не є власником квартири, не зобов`язаний нести тягар утримання житла, та не є належним відповідачем у вказаній справі. Також вказана особа не є наймачем квартири, позаяк власник квартири не укладав з ним жодних договорів на користування квартирою, не надавав згоду на укладення ним самостійно договору про оплату комунальних послуг з позивачем. У зв`язку із заявленням позову до неналежного відповідача [PERSON] , у його задоволенні слід відмовити. На підставі положення ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови КМУ № 206 від 05 березня 2023 року, не підлягають стягненню в примусовому порядку з [PERSON] (а також з [PERSON] ) заборгованість з оплати комунальних послуг нарахованих за період з 30.06.2022 року та по даний час, оскільки м. Слов`янськ включене до територій, на яких ведуться бойові дії, і стягнення з відповідачів боргу у такому разі буде незаконним, виходячи з того, що через війну [PERSON] (а також [PERSON] ) була змушена залишити місце свого постійного проживання в м. Слов`янськ та з 30 червня 2022 року, як внутрішньо-переміщена особа, проживає за адресою: [ADDRESS] . Листом від 30.10.2024 року [PERSON] надіслала на адресу позивача повідомлення про те, що вона та [PERSON] є внутрішньо-переміщеними особами та за адресою місця реєстрації свого проживання фактично не проживають. До листа повідомлення були додані довідка від 30.06.2022 року №7726-5001817812 про взяття на облік ВПО [PERSON] та довідка переселенця із застосунку ДІЯ №3002-5002824927 про взяття на облік ВПО [PERSON] . Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» заборонено стягувати заборгованість за житлово-комунальні послуги, що утворилась після 24 лютого 2022 року з дати початку по дату завершення бойових дій або тимчасової окупації територій, де знаходиться житлове або нежитлове приміщення, будинок. Таким чином, дотримання умов визначених Постановою КМУ № 206 дає право відповідачу на заборону стягнення з нього заборгованості за надані комунальні послуги, утвореної після 30.06.2022 року. При цьому положення Постанови КМУ № 206 не визначають певних строків на здійснення вказаних дій, а відтак у разі повідомлення Відповідачами про вказані обставини в будь-який час (після 30.06.2022 року) з моменту утворення заборгованості до завершення бойових дій стягнення заборгованості забороняється. Крім того, до Відзиву надаються квитанції про оплату теплової енергії за особовим рахунком № [NUMBER] на загальну суму 11100,00 грн. (квитанція від 22.06.2024 р. на суму 2000 грн., квитанція від 18.09.2024 р. на суму 3000 грн., квитанція від 15.10.2024 р. на суму 1200 грн., квитанція від 23.10.2024 р. на суму 4900 грн.). Вказаний розмір оплат заборгованості не був врахований позивачем у своєму розрахунку, оскільки у розрахунку позивача відображені тільки оплати за період до травня 2024 року, відповідно, станом на сьогоднішній день вказаний розрахунок не відповідає фактичним обставинам взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем. В порядку ст. 625 ЦК України позивач просить суд стягнути з відповідачів на його користь інфляційні втрати за період з 01 грудня 2019 року по 01 лютого 2022 року в розмірі 1806,82 грн., 3% річних в сумі 572,08 грн. за період з 01 грудня 2019 року до 01 лютого 2022 року, та 90 грн. поштових витрат, а всього: 2468,90 грн. Вказаний розмір боргу (2468,90 грн.) за нарахуваннями згідно ст.625 ЦК України та поштові витрати заявлені до стягнення з [PERSON] вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню судом. Розмір позовних вимог, що є обґрунтованими та підлягають до задоволення складає 2468,90 грн., відповідно стягненню з відповідача [PERSON] підлягають судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 227,51 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі, просив суд розглядати справу за його відсутністю. Відповідачі та їх представник адвокат Павалюк Г.В., належним чином та завчасно були повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву, в якій просили суд розглядати справу за їх відсутності. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» є обласним теплопостачальним підприємством, яке виробляє теплову енергію для забезпечення споживачів послугами з централізованого опалення. Підприємство засноване на спільній власності територіальних громад і знаходиться в управлінні Донецької обласної державної адміністрації. На підприємстві позивача на ім`я відповідального наймача/власника позивача [PERSON] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , що відповідає квартирі за адресою [ADDRESS] , та відповідно до якого нараховується плата за теплову енергію. Згідно з особовим рахунком, позивач за затвердженими тарифами здійснював нарахування заборгованості за надані відповідачу послуги, яка відповідачем погашалася не в повному обсязі. За період з 01.12.2019 року до 01.06.2024 року відповідачами були спожиті та не оплачені надані позивачем послуги з опалення загальною вартістю 23818,24 грн. Оскільки квартира [ADDRESS] , який приєднано до системи централізованого теплопостачання відповідачі - є споживачами житлово-комунальних послуг та на ці відносини поширюється дія Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» взаємодія між учасниками відносин у вказаній сфері здійснюється виключно на договірних засадах. Відповідно до п. 39, п. 40 Правил № 830 споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Згідно правової позиції постанови ВСУ від 30.10.2013 року по справі № 6-59цс13 та Постанови Верховного Суду України від 20.04.2016 року по справі № 6-2951цс15 споживач зобов`язаний оплатити послугу, якщо він фактично користувався ними. Отже, між боржниками та стягувачем встановилися договірні відносини з приводу надання та користування теплової енергії. Однак, 12.03.2025 року від в.о. начальника ВП ОКП «ДТКЕ» «ЦППтаКО» у м. Слов`янську надійшла службова записка № 250 від 12.03.2025 року, в якій повідомлено, що за особовим рахунком № [NUMBER] , відкритого за адресою: [ADDRESS] , станом 17.02.2025 року заборгованість за спожиті послуги з теплопостачання та плати за абонентське обслуговування відсутня. Дана заборгованість за спожиті послуги з теплопостачання була сплачена під час розгляду даної справи у суді відповідачем [PERSON] . Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу, а також 3% річних від Ця стаття визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, незалежно від підстав виникнення зобов`язання та форми його фіксації. Позивач просить суд стягнути з відповідачів на його користь інфляційні втрати за період з 01 грудня 2019 року по 01 лютого 2022 року в розмірі 1806,82 грн., 3% річних в сумі 572,08 грн. за період з 01 грудня 2019 року до 01 лютого 2022 року, та 90 грн. поштових витрат, а всього: 2468,90 грн. Вказаний розмір боргу у загальному розмірі 2468,90 грн. за нарахуваннями згідно ст. 625 ЦК України та поштові витрати заявлені до сплати відповідачем [PERSON] заборгованості за спожиті послуги з теплопостачання, визнаються відповідачем [PERSON] , тому суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Отже, спір по даній справі існує лише щодо правомірності стягнення інфляційних втрат та 3% річних з відповідача [PERSON] , який вважає, що оскільки він не є власником квартири, то не зобов`язаний нести тягар утримання житла, тому не є належним відповідачем у даній справі. Також він не є наймачем квартири, позаяк власник квартири не укладав з ним жодних договорів на користування квартирою, не надавав згоду на укладення ним самостійно договору про оплату комунальних послуг з позивачем. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 15.06.2001 року, власником квартири [ADDRESS] , є [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про зміну імені від 16.09.2016 року, [PERSON] 06.06.2007 року змінила прізвище на [PERSON] . За приписами ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Як видно із Довідки Відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області вх. № 20-16/2-2899 від 31.07.2024 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 31.07.2001 року. Як видно із Довідки Відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області вх. № 20-16/2-2903від 31.07.2024 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 31.07.2001 року. Відповідно до п. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачемусіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Серед обов`язків співвласників багатоквартирного будинку, визначених у статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», є наступні: виконання рішення зборів співвласників; своєчасна оплата за спожиті житлово-комунальні послуги. Таким чином, Закон покладає обов`язок утримання квартири та сплати житлово-комунальних послуг на власника квартири у багатоквартирному будинку. Непроживання особи у квартирі, яка належить їй на праві власності, та факт відсутності її реєстрації в цій квартирі не звільніє особу від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.04.2020 року у справі № 757/29813/17-ц. Отже, відповідач [PERSON] , [INFO] , як дієздатна особа, яка зареєстрована у житлі споживача, користується нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, тому є належним відповідачем у даній справі. Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Судом встановлено, що позивачем здійснено нарахування відповідачу інфляційних втрат та 3 % річних за період з 01 грудня 2019 року по 01 лютого 2022 року, тобто до введення в Україні воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (із змінами і доповненнями) встановлено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (із змінами і доповненнями) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Пунктами 36, 37 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830 передбачено, що споживач здійснює оплату спожитої послуги щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Згідно з підпунктом 5 п.45 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830 індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, та вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначена правова позиція наведена у Постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року по справі № 401/710/15-ц. Таким чином, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає, що даний позов підлягає задоволенню, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача слід стягнути солідарно суму інфляційних витрат в розмірі 1806,82 грн. та 3% річних в сумі 572,08 грн. за період з 01.12.2019 року до 01.02.2022 року. Суд звертає увагу на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції не гарантує встановлення обставин, на існуванні яких наполягає одна зі сторін. Крім того, хоча вказаний пункт зобов`язує суди обґрунтовувати їхні рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення (див. mutatis mutandis § 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine, заява № 4909/04), § 54 рішення цього ж суду від 28 жовтня 2010 року у справі «Трофимчук проти України» (Trofimchuk v. Ukraine, заява № 4241/03)). Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем по справі понесені витрати, пов`язані з поштовим відправленням відповідачу документів у справі на суму 90,00 грн., тому ці витрати слід стягнути з відповідачів на його користь. Що стосується судового збору, який необхідно стягнути з відповідачів на користь позивача, суд вважає за необхідне вказати наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідачі вважають, що оскільки розмір позовних вимог, що підлягає до стягнення складає у сумі 2468,90 грн., то відповідно стягненню з них і підлягають судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 227,51 грн. Однак суд вважає за необхідне зазначити, що на дату звернення до суду з даним позовом, позивачем сплачено судовий збір у мінімальному розмірі в сумі 2422,40 грн., а не пропорційно сумі заявлених позовних вимог. Крім того, позивач уточнив свої позовні вимоги в частині виключення з позовних вимог суми заборгованість за теплову енергію, оскільки відповідачами дана заборгованість була сплачена позивачу, однак дана сплата відбулась вже після звернення позивача з даним позовом, тобто вже після того, як позивач вже сплатив судовий збір у встановленому законодавством мінімальному розмірі. Тому, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved