Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі позивач) звернулося до Московського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання у розмірі 92 665, 60 грн., з яких: 78 327, 82 грн. послуга з постачання теплової енергії за період з 01.03.2015 р. по 28.02.2025 р.; 940, 80 грн. - абонентська плата за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р.; 7 441, 25 грн. послуга з постачання гарячої води за період з 01.03.2015 р. по 28.02.2025 р.; 528, 24 грн. - абонентська плата за індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р.; 1 654, 40 грн. послуга з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р.; 537, 92 грн. послуга з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р.; 2 344, 40 грн. - інфляційних втрат та 890, 77 грн. - 3% річних. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що він є виконавцем послуг по централізованому теплопостачанню і підігріву гарячої води в житловому фонді м. Харкова. Відповідач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , теплопостачання в яку здійснює КП «Харківські теплові мережі». Вказані послуги відповідач своєчасно не оплатив, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість. За таких обставин, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 16.04.2025 Московський районний суд м. Харкова вищевказану позовну заяву залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання до суду оригіналу платіжного документа про сплату судового збору в сумі 2 481, 00 грн. 21.04.2025 року на виконання вимог вищезазначеної ухвали представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою від 28.04.2025 року Московський районний суд міста Харкова відкрив провадження у справі № 643/5655/25, розгляд справи вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначив на 30.05.2025 року. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 4273-IX від 26.02.2025 змінено найменування Московського районного суду міста Харкова на Салтівський районний суд міста Харкова. 13.05.2025 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач зазначає, що позовні вимоги визнає частково за період споживання послуг з 01.03.2022 по 28.02.2025 у загальному розмірі 38 505, 19 грн. у стягненні іншої суми 54 160, 41 грн. просить суд відмовити, оскільки у позові відсутнє правове та документальне обґрунтування нарахувань за теплову енергію за період з березня 2015 по грудень 2021, є посилання на публічний договір, який вступив в силу у грудні 2021, та Правила які затвердженні 21.08.2019 та 11.12.2019. Крім того документи, що підтверджують факт надання послуг до грудня 2021 до позову не додані, посилання на діючі у той час нормативні акти у позові відсутні. Разом з цим, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності до вимог щодо стягнення боргу за період до 01.03.2025 року, а також до стягнення інфляційних втрат та 3% річних. 29.05.2025 року представником позивача подані додаткові пояснення у справі, відповідно до змісту яких представник позивача заперечує проти застосування наслідків позовної давності, оскільки на його думку позовна давність переривалась у зв`язку з частковою сплатою відповідачем заборгованості. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався до 30.06.2023 року. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» який набрав чинності, 02 квітня 2020 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Таким чином, враховуючи те, що строк позовної давності за період з 01 квітня 2017 року закінчувався 01 квітня 2020 року, а також те, що на всій території України запроваджено карантин до 30 червня 2023 року, а під час дії карантину строки, визначені ст. 257 ЦК України, продовжуються на час дії такого карантину, окрім цього, враховуючи введений в країні воєнний стан, представник позивача вважає що строк позовної давності не був пропущеним. При цьому, враховуючи, що відповідач оплату за надані послуги сплачує не регулярно, до оплати призначалась одна сума, а сплачувалась, або менша, або більша сума, то період заборгованості з 01.03.2015 року по 28.02.2025 року не виходить за строки позовної давності. При цьому, розгляд справи просив суд проводити без його участі. 30.05.2025 року розгляд справи відкладено на 17.07.2025 року. 17.07.2025 року судове засідання відкладено на 17.09.2025 року за клопотанням відповідача. 17.09.2025 року представником відповідача подано клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 17.09.2025 року. 17.09.2025 року розгляд справи відкладено на 28.10.2025 року. 21.10.2025 року представником відповідача подані додаткові пояснення у справі, відповідно до змісту яких, представник відповідача зазначає, що позивач у позовній заяві просить стягнути заборгованість більш ніж за 9 років, що суперечить чинному цивільному законодавству України. При цьому, представник відповідача зазначає, що з 2 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року перебіг строку позовної давності (загальний і спеціальний) був зупинений через дію карантинних обмежень (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК). Зупинка строків стосувалася відносин, визначених у ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК. Постановою від 27.04.2023 № 383 продовжено дію до 30.06.2023 року. Отже, Карантин в Україні безперервно встановлено з 12.03.2020 до 30.06.2023 року. 17 березня 2022 року до 29 січня 2024 року - діяла «пауза» на підставі доданого п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, яким на період дії воєнного стану було зупинено перебіг строків позовної давності за ст.ст. 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК. Саме для повернення до правової визначеності і був прийнятий Закон № 4434-IX. Після 4 вересня почали діяти строки позовної давності на підставі Закону № 4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності». У зв`язку з цим, представник відповідача просить суд застосувати строк позовної давності 3 роки з дати подання позивач позовної заяви. 28.10.2025 року представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 28.10.2025 року у зв`язку з хворобою. 28.10.2025 року розгляд справи відкладено на 09.12.2025 року. 09.12.2025 року представником відповідача подано заяву, відповідно до змісту якої представник відповідача просить суд розгляд справи проводити за відсутності відповідача та його представника. Разом з цим, представник відповідача зазначає, що проти позову заперечує, підтримує позицію викладену у письмових поясненнях та просить суд застосувати строки позовної давності 3 роки. 09.12.2025 року розгляд справи відкладено на 23.12.2025 року. Представник позивача у судове засідання 23.12.2025 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач, представник відповідача у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України). У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України). Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідачів та ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІІ. Встановлені судом обставини. Відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , та є споживачами послуг з теплопостачання, які надає позивач. Проте, взяті на себе обов`язки з оплати наданих послуг відповідач належним чином не виконував, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 92 665, 60 грн., з яких: 78 327, 82 грн. послуга з постачання теплової енергії за період з 01.03.2015 р. по 28.02.2025 р.; 940, 80 грн. - абонентська плата за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р.; 7 441, 25 грн. послуга з постачання гарячої води за період з 01.03.2015 р. по 28.02.2025 р.; 528, 24 грн. - абонентська плата за індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р.; 1 654, 40 грн. послуга з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р.; 537, 92 грн. послуга з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р., що підтверджується відомістю про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання за адресою [ADDRESS] . ІV. Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом. Суть розглянутого спору полягає у спонуканні відповідача до примусового виконання порушених (несплачених та прострочених у виконанні) грошових зобов`язань з оплати вартості наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» послуг з теплопостачання за адресою [ADDRESS] , за період з 01.03.2015 року по 28.02.2025 року. Приймаючи до уваги правову природу розглядуваних правовідносин, кореспондуючі права та обов`язки їх сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням норм Цивільного кодексу України, які регламентують правовідносини у сфері надання послуг, а також іншими відповідними нормативно-правовими/підзаконними актами у сфері теплопостачання. За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-IV,чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі -Закон від 24.06.2004 № 1875-IV), комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Споживачем цих послуг є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Частиною 1 ст. 19 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з ч. 3 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Таким чином, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг було покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Положеннями ст. ст. 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні-послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (далі Закон від 09.11.2017 № 2189-VIII) також передбачено обов`язок споживача здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відтак, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічний висновок про те, що відсутність письмово оформленого договору з постачальником послуг не позбавляє споживача обов`язку сплачувати надані послуги викладений у постановах Верховного Суду України від 30жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16. Матеріали справи свідчать, що відносини між сторонами у спірний період не були врегульовані договором, що, між тим, не скасовує передбачений покладений на споживача обов`язок зі щомісячного розрахунку за фактично спожиту теплову енергію безвідносно до наявності або відсутності укладеного зі споживачем договору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18). Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води в житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630, зі змінами та доповненнями, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Згідно відомості про нарахування та оплату за послуги з урахуванням періоду платежів за адресою: [ADDRESS] (о/р [NUMBER] споживач [PERSON] ), значиться заборгованість за період з 01.03.2015 року по 28.02.2025 року з постачання теплової енергії становить 78 327, 82 грн., та заборгованість за послуги з постачання гарячої води за період з 01.03.2015 року по 28.02.2025 року у розмірі 7 441, 25 грн. На виконання вимог пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг» Урядом прийнято постанову від 01 вересня 2021 року № 928 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 808. Згідно з внесеними змінами, змінено концепцію застосування до споживачів комунальних послуг плати за абонентське обслуговування та змінено склад витрат, які включаються до плати за абонентське обслуговування. Так, статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що плата за абонентське обслуговування - це платіж, який споживач оплачує виконавцю комунальної слуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії) для відшкодування витрат виконавця, пов`язаних з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами та стягненням плати за спожиті комунальні послуги. Зокрема, абонентська плата включає такі витрати: з укладення договору про надання комунальної послуги; з здійснення розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами; з нарахування та стягнення плати за спожиті комунальні послуги; з обслуговування та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води). Відповідно до п. 30 індивідуального Договору споживач вносить однією сумою плату виконавцю, яка складається з плати за послугу, плати за абонентське обслуговування в розмірі, визначеному виконавцем, але не вище граничного розміру, визначеного Кабінетом Міністрів України, інформація про яку розміщується на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця. Абонентська плата нараховується щомісячно, у фіксованому розмірі, з розрахунку за один особовий рахунок з моменту укладання індивідуальних договорів, якщо рішенням органів місцевого самоврядування не зазначене інше. Згідно відомості про нарахування та оплату за обслуговування внутрішньобудинкових систем (далі - ВБС) теплопостачання та обслуговування ВБС постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] (о/р [NUMBER] споживач [PERSON] ), значиться заборгованість за період з 01.07.2022 року по 28.02.2025 року за обслуговування ВБС теплопостачання становить 1 654, 40 грн., та за обслуговування ВБС постачання гарячої води в сумі 537, 92 грн. Згідно відомості про нарахування та оплату за абонентське обслуговування по послузі з постачання теплової енергії, по послузі з постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] (о/р [NUMBER] споживач [PERSON] ), значиться заборгованість за період з 01.07.2022 року по 28.02.2025 року за абонентське обслуговування по послузі з постачання теплової енергії становить 940, 80 грн., за обслуговування по послузі з постачання гарячої води 528, 24 грн. Відповідачем вищевказані розрахунки позивача не спростовано, контррозрахунку не подано. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Проте, відповідачем всупереч вимог ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України надані позивачем послуги з постачання теплової енергії оплачені не були, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача. Зазначене свідчить про неналежне виконання відповідачем зобов`язань, а тому порушує право позивача на одержання плати за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою [ADDRESS] . Доказів того, що послуги відповідачу не надавались, що він не користувався наданими послугами і потреби в таких послугах не мала, матеріалами справи не підтверджено. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Разом з тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в сумі 2 344, 40 грн., та 3 % річних в сумі 890, 77 грн. за період з 01.05.2019 року по 31.01.2022 року, суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства. Щодо поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності до спірних правовідносин за період до 01.03.2025 року, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність, відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього випливають, позовна давність обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Як зазначалось судом раніше, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» який набрав чинності, 02 квітня 2020 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Крім того, 17.03.2022 року набрав чинності Закон України № 2120-IX від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Законом України № 3450-IX від 08.11.2023 у розділі "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України пункт 19 викладено у такій редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану". Внаслідок дії вищевказаних Законів України усі вимоги, за якими припинився (сплив) трирічний строк загальної позовної давності під час дії карантину та воєнного стану були продовжені. Разом з цим, слід зазначити, що на цей час перебіг строків позовної давності відновлено. Так, згідно із Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» № 4434-ІХ від 14.05.2025 пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України - виключено. Цей Закон набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування - 04.09.2025, а отже саме з цієї дати перебіг позовної давності поновлено. Водночас, позовна заява подана 11.04.2025 року, тобто до набрання чинності Законом України № 4434-ІХ від 14.05.2025. Таким чином, до спірних правовідносин слід застосувати строк позовної давності з урахуванням положень Закону України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID- 19)» (щодо подовження строку позовної давності) та Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану (щодо зупинення перебігу позовної давності) та задовольнити позовні вимоги за період з 02.04.2017 року по 28.02.2025 року. Згідно з наданою позивачем відомістю про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання, зробленою з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності, заборгованість відповідача складає 62 801, 20 грн. за послугу з постачання теплової енергії за період з 02.04.2017 р. по 28.02.2025 р.; 7 441, 25 грн. за послугу з постачання гарячої води за період з 02.04.2017 по 28.02.2025; 940, 80 грн. - абонентська плата за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р.; 528, 24 грн. - абонентська плата за індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р.; 1 654, 40 грн. послуга з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р.; 537, 92 грн. послуга з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р. За таких обставин, з огляду на зроблену відповідачем заяву про застосування строку позовної давності, суд заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості в сумі 92 665, 60 грн. задовольняє частково та стягує з відповідача заборгованість у розмірі 77 138, 98 грн. з яких: 62 801, 20 грн. за послугу з постачання теплової енергії за період з 02.04.2017 р. по 28.02.2025 р.; 7 441, 25 грн. за послугу з постачання гарячої води за період з 02.04.2017 по 28.02.2025; 940, 80 грн. - абонентська плата за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р.; 528, 24 грн. - абонентська плата за індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р.; 1 654, 40 грн. послуга з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р.; 537, 92 грн. послуга з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період з 01.07.2022 р. по 28.02.2025 р., 2 344, 40 грн. - інфляційних втрат та 890, 77 грн. - 3% річних. В іншій частині суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності. При цьому, щодо заяви представника позивача про переривання строку позовної давності суд зазначає наступне. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Суди повинні дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу встановити, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Оскільки сплата комунальних послуг відбувається шляхом оплати щомісячних платежів, то право позивача вважається порушеним з моменту недотримання відповідачем сплати кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Відтак, доводи представника позивача щодо переривання строку позовної давності у зв`язку зі сплатою відповідачем послуг суд вважає помилковим, адже суду не надано доказів, з яких можливо було б встановити, що, сплачуючи певні суми за надані послуги відповідач визнавав всю суму боргу, а не лише його частину. У розрахунку позивача немає призначення платежів відповідача, квитанцій на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат суду не надано, що зумовило неможливість їх дослідження. З урахуванням наведеного доводи представника позивача, про те що позовна давність переривалась у зв`язку з частковою оплатою відповідачем наданих позивачем послуг, суд до уваги не приймає. Доводи відповідача проте, що позивач не довів факт надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води суд до уваги не приймає, оскільки матеріали справи не містять доказів, зокрема, копії відповідної проектної документації, які б засвідчували факт відключення квартири від мереж центрального теплопостачання та ненадання відповідачу послуг з постачання тепла, відсутній акт про відключення квартири [ADDRESS] , від мереж централізованого теплопостачання, затверджений постійно діючою міжвідомчою комісією. Будь-яких доказів що послуги позивачем не надавалися або надавалися неякісно відповідач суду не надав. Також відповідачем суду не надано контррозрахунку заборгованості, яким би відповідач спростував правильність проведених позивачем нарахувань заборгованості за надані КП «Харківські теплові мережі» відповідачам послуги. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями ч. ч. 1 та 3 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем. Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов`язки з оплати наданих позивачем послуг з теплопостачання, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. V. Розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову.

Outcome: partial