Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-24 00:00:00

18 березня 2025 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат - Худяков А.Г., до [PERSON] про зміну (зменшення) розміру присуджених аліментів на утримання дитини, просив: «Зменшити розмір аліментів, встановлених судовим наказом Дніпровського районного суду міста від 29 січня 2024 року у справі № 755/1634/24 на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , з 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів до рівня мінімальної заробітної плати у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень 00 коп. у грошовій формі. Сягнути з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі мінімальної заробітної плати - 8000 (вісім тисяч) гривень 00 коп. у грошовій формі. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи - 1 211 грн. 20 коп. та правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень». Позов обґрунтовано тим, що Дніпровським районним судом міста Києва від 29 січня 2024 року у справі № 755/1634/24 було прийнято рішення: Стягнути з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 24 січня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно Довідки про доходи позивача № 63 від 05.03.2025 року, відповідач отримала аліментів на утримання спільної дитини у розмірі 192 921, 71 грн. Однак, 14.01.2024 року під час спіральної комп`ютерної томографії у позивача було виявлено в нижньому сегменті правої нирки по медіальний поверхні контактно великому поперекового м`язу патологічне утворення з чіткими контурами ліниними розмірами до 43x48x42 мм з неоднорідним активним накопичення контрастно речовини за рахунок наявності циспенних гіполенсивних вогниш некрозу та солідних вузлів. Виявлена патологія правої нирки підтвердилася під час ультразвукового дослідження органів черевної порожнини, нирок, передміхурової залози, щитоподібної залози, згідно довідки № 115 від 07.01.2024 року. 23.01.2025 року спеціалістами медичного центру «Центр сучасної урології» було проведено оперативне втручання по видаленню патологічного утворення правої нирки позивача, що потверджується Випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 17/2025. За результатами проведення оперативного втручання, компанією CSDLAB було проведено патогістологічне дослідження видаленого біологічного матеріалу позивача і було встановлено остаточний діагноз - світлоклітинна нирковоклітинна карцинома нирки, Grade 2 (WHO/ISUP) (код ICD-0 - 8310/3) (pTlb LVIO RO). Під час проходження реабілітації позивач був направлений до медичного центру ТОВ «АСКЛЕПІОН» для проведення післяопераційного огляду та подальшого супроводу. За результатами огляду позивачеві визначені наступні рекомендації: 1. Обмеження фізичних навантажень та переохолоджень до 3-х місяців. 2. Раціональне харчування з обмеженням солі, тваринних жирів. 3. СКТ органів грудної, черевної порожнини та малої миски з контрастуванням кожні 3 місяці протягом першого року, 1 раз в 6 місяців наступні 5 років. 4. Загальний та біохімічний аналіз крові. Загальний аналіз сечі кожні 3 місяці протягом першого року. 5. Реносинтіграфія 1 раз на рік. 6. Огляд уролога-онколога кожні 3 місяця перший рік та кожні 6 місяців наступні 5 років. 7. Санаторно-курортне лікування 1 раз на рік з виключенням електрофізопроцедур. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом та просив задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. 18 березня 2025 року в порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Коваленко І.В. 20 березня 2025 року на виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України судом зроблено запит до органу реєстрації місця проживання щодо відповідача. 27 березня 2025 року, згідно ч.7 ст. 187 ЦПК України, з відділу з питань реєстрації проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА отримана інформація про реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 04.04.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 27.05.2025 року представник відповідача [PERSON] подала до суду відзив на позов, в якому виклала свої заперечення проти позову, з позовними вимогами відповідач не погоджується повністю, з підстав, що наведені нижче. 17 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського управління юстиції у місті Києві за а.з.666. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя як у подружжя не склалося і за рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 23.01.2024 року шлюб було розірвано. У відповідності до судового наказу від 29 січня 2024 року №755/1634/24 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 24 січня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Отже розмір аліментів який було стягнуто за рішенням суду на утримання єдиного сина становить мінімальний розмір, а саме 1/4 частину заробітку. Позивач, як на підставу для зменшення розміру аліментів зазначає свою хворобу, проте перебування на стаціонарному лікуванні з 23 січня 2025 року по 27 січня 2025 року не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Належними та допустимими доказами не було підтверджено погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з перебування на стаціонарному лікуванні з 23 січня 2025 року по 27 січня 2025 року, та відповідно неможливість сплачувати аліменти у раніше визначеному судовим рішенням розмірі, а, навпаки, із долучених доказів вбачається, що доходи останнього становлять в середньому 90 000 грн на місяць і збільшуються. Позивач не наводить жодних доказів, що у нього відбулось значне погіршення матеріального стану через хворобу, посилання на перебування на стаціонарному лікуванні з 23 січня 2025 року по 27 січня 2025 року та подальше обмеження фізичних навантажень та переохолоджень до 3-х місяців, контроль обстеження кожні 3 місяці перший рік та кожні 6 місяців наступні 5 років не свідчать про погіршення матеріального стану позивача. Отже, позивач не втратив працездатності, його розмір доходів не погіршився, а тому позовні вимоги є безпідставними. 25.06.2025 року представник відповідача [PERSON] подала до суду клопотання про долучення доказів, а саме лист СЗРУ від 10.06.2025 року та скріншоти листування [PERSON] та [PERSON] щодо необхідності лікування сина у стоматолога, де батько рекомендує знайти спонсора для покриття цих витрат. Так, згідно відповіді з місця роботи [PERSON] медичне та санаторно курортне забезпечення військовослужбовців розвідувальних органів України гарантується законодавством України за рахунок коштів державного бюджету. Просила суд врахувати при постановленні рішення суду, що значне погіршення матеріального стану [PERSON] через хворобу не відбулось, він не втратив працездатності, яка б вплинула на розмір його заробітку, все медичне та санаторно-курортне забезпечення за його місцем роботи здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. У відповідності до ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генераль\-ної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фі\-нансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це поло\-ження відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конститу\-ції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між ма\-тір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку ди\-тини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відпо\-відно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 17 червня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 666, який рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23.01.2024 року було розірвано (справа № 755/19511/23). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 183 Сімейного кодексу України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 Сімейного кодексу України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 Сімейного кодексу України, так і положень статей 183, 184 Сімейного кодексу України. 29 січня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва винесено судовий наказ, яким присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 24 січня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною 1 статті 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. За змістом положень ч.1 ст.192 Сімейного кодексу України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я особи з якої стягуються аліменти, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, тому виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів, при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, положення ст. 192 Сімейного кодексу України регулює зміну розміру аліментів, тобто їх зменшення або збільшення. Враховуючи зміст статей 181, 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. ст. 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження за положеннями ст. 192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі, та навпаки). У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. Аналогічні висновки містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 та постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 536/1557/17, від 30 червня 2020 року у справі № 343/945/19, від 12.01.2022 року у справі №545/3115/19 тощо, та відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України мають враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України). Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Тобто, для зменшення розміру аліментів позивач повинен довести належними та допустимими, що у нього змінився матеріальний або сімейний стан, погіршилось або поліпшилось здоров`я. Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду з вимогою про зменшення розміру аліментів, позивач посилається на те, що у позивача виявлена початкова стадія онкологічного захворювання, хоча і проведено оперативне втручання по його видаленню, але дана хвороба потребує тривалого терміну (до 5 років) медичного спостереження, проведення систематичних лабораторних та діагностичних досліджень (КТ, МРТ, УЗД з контрастом), консультацій спеціалістів, вивідування санаторного лікування тощо, що тягне за собою, відповідно, підвищені фінансові витрати на наступні 5-ть років. Щодо тверджень позивача про погіршення стану здоров`я, судом встановлено наступні обставини. Відповідно до спіральної комп`ютерної томографії у позивача було виявлено в нижньому сегменті правої нирки по медіальний поверхні контактно великому поперекового м`язу патологічне утворення з чіткими контурами ліниними розмірами до 43x48x42 мм з неоднорідним активним накопичення контрастно речовини за рахунок наявності циспенних гіполенсивних вогниш некрозу та солідних вузлів. (а.с.11) Виявлена патологія правої нирки підтвердилася під час ультразвукового дослідження органів черевної порожнини, нирок, передміхурової залози, щитоподібної залози, згідно довідки № 115 від 07.01.2024 року. (а.с.12) 23.01.2025 року спеціалістами медичного центру «Центр сучасної урології» було проведено оперативне втручання по видаленню патологічного утворення правої нирки позивача, що потверджується Випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 17/2025. (а.с.13-14) За результатами проведення оперативного втручання, компанією CSDLAB було проведено патогістологічне дослідження видаленого біологічного матеріалу позивача і було встановлено остаточний діагноз - світлоклітинна нирковоклітинна карцинома нирки, Grade 2 (WHO/ISUP) (код ICD-0 - 8310/3) (pTlb LVIO RO). (а.с.15) Під час проходження реабілітації позивач був направлений до медичного центру ТОВ «АСКЛЕПІОН» для проведення післяопераційного огляду та подальшого супроводу. За результатами огляду позивачеві визначені наступні рекомендації: 1. Обмеження фізичних навантажень та переохолоджень до 3-х місяців. 2. Раціональне харчування з обмеженням солі, тваринних жирів. 3. СКТ органів грудної, черевної порожнини та малої миски з контрастуванням кожні 3 місяці протягом першого року, 1 раз в 6 місяців наступні 5 років. 4. Загальний та біохімічний аналіз крові. Загальний аналіз сечі кожні 3 місяці протягом першого року. 5. Реносинтіграфія 1 раз на рік. 6. Огляд уролога-онколога кожні 3 місяця перший рік та кожні 6 місяців наступні 5 років. 7. Санаторно-курортне лікування 1 раз на рік з виключенням електрофізопроцедур. (а.с.16) При вирішенні даного спору суд враховує, що сам по собі стан здоров`я позивача, який погіршився, не може бути вирішальним при зменшенні розміру аліментів, оскільки такий стан здоров`я безпосередньо має впливати на погіршення матеріального стану позивача. З матеріалів справи вбачається, що позивач є особою працездатного віку, посилання на перебування на стаціонарному лікуванні з 23 січня 2025 року по 27 січня 2025 року та подальше обмеження фізичних навантажень та переохолоджень до 3-х місяців, контроль обстеження кожні 3 місяці перший рік та кожні 6 місяців наступні 5 років не свідчать про погіршення матеріального стану позивача. Так, за вимогами ст.24 Кодексу Законів про працю України, укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров'я, - забороняється. Пункт 2 статті 40 Кодексу Законів про працю України, передбачено розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця у такому випадку, зокрема: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи. За правилами статті 170 Кодексу Законів про працю України, п рацівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. При переведенні за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням. Натомість, позивачем не надано належних та допустимих доказів того факту, що його стан здоров`я свідчить про його повну непрацездатність. Доказів про розірвання трудового договору, переведення на легшу нижчеоплачувану роботу, теперішній матеріальний стан, відсутність доходу чи зменшення заробітку внаслідок погіршення стану здоров`я та встановлення 3-ї групи інвалідності, позивач не надав, як і доказів того, що через погіршення стану здоров`я він несе значні додаткові витрати на лікування чи оздоровлення. Крім того, позивачем не надано доказів відсутності у нього нерухомого чи рухомого майна, а також не отримання ним державної та соціальної допомоги. Враховуючи те, що позивач доказів про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів на утримання дитини не надав, а також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позиції Верховного Суду України, на думку суду, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, адже факт погіршення у позивача стану здоров`я, без змін умов праці та матеріального становища, не може слугувати самостійною підставою для зменшення їх розміру, та те, що розмір стягуваних аліментів за рішенням не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого СК України, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. При цьому, суд враховує, що як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20.02.2014). Відмовляючи в задоволенні позову, суд також керується практикою Європейського суду з прав людини, який в пункті 54 свого Рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначав, «що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові судові витрати, понесені відповідачем, можуть бути стягнуті з позивача, якщо вони підтверджені належними доказами. Позивачем під час подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. У зв`язку з наведеним, враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати у частині сплати судового збору необхідно покласти на позивача. Відповідачем доказів понесення витрат, пов`язаних із розглядом справи до матеріалів справи не подано. За таких обставин підстав для стягнення будь-яких судових витрат із позивача немає, у зв`язку з чим судові витрати розподілу не підлягають. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed