Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та аргументів учасників справи 25 липня 2023 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання батьківства. В обґрунтування вимог вказує, що з квітня 2014 року по 21 грудня 2017 року [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах. [INFO] у сторін по справі народився син, [PERSON] , батьком якого зареєстрований відповідач. [INFO] у сторін по справі народилася донька [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження від 04.10.2018 року серія [NUMBER] . Позивач народжувала доньу в м.Миколаєві, де на той час проживала разом з відповідачем, з пологового будинку позивача зустрічали відповідач та його батьки. Коли позивач та відповідач припинили проживати разом сім`єю, то син залишився проживати з батьком, а її відповідач вигнав з його квартири в м. Миколаїв разом з малолітньою двомісячною дитиною. Донька проживає разом з матір`ю, відповідач матеріальної допомоги доньці не надає. 04 грудня 2018 року Корабельний районний суд м. Миколаєва прийняв рішення по справі № 488/354/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини, яким визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 04 грудня 2018 року Корабельний районний суд м. Миколаєва прийняв рішення по справі № 488/353/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] . Позивач сплачує аліменти за вказаним рішенням суду. В Центральному відділі ДВС у місті Черкаси ЦМУМЮ (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 58701307 за даним рішенням суду про стягнення аліментів. Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (ч. 1 ст. 126 Сімейного кодексу України). Відповідач відмовляється добровільно, в позасудовому порядку, подавати заяву про реєстрацію його як батька до органу державної реєстрації актів цивільного стану, через що позивач змушена звертатися до суду з позовом про визнання батьківства. Позивач змушений звернутися до суду з даним позовом, з метою встановлення батьківства відповідача, так як відповідач забрав в неї сина, вона постійно боялася, що відповідач забере в неї дочку, не мала фінансової можливості звернутися до суду, поїхала за кордон працювати, внаслідок чого не мала можливості звернутися до суду та відповідач станом на даний час створює перешкоди в спілкуванні з сином та визнання батьківства можливе лише судом. Просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] батьком [PERSON] , [INFO] , яка народилась у [PERSON] , [INFO] . Внести зміни до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , а саме: - змінити прізвище дитини з « [PERSON] » на « [INFO] »; - змінити в графі «відомості про батька» запис [PERSON] та в графі «батько» зазначити: « [PERSON] , громадянин України». Одночасно при подачі позовної заяви позивачка заявила клопотання про призначення у справі судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, на вирішення якої поставити питання "Чи наявний факт спорідненості між [PERSON] та неповнолітньою [PERSON] , [INFO] , як між батьком та донькою?" 09 грудня 2025 року представник позивача скерував до суду додаткові пояснення у справі. Вказав, що Позивач завчасно повідомила суд та свого представника, що має можливість прибути до України лише у разі підтвердженої явки відповідача, оскільки перебуває за межами України на постійному проживанні, а повернення у період воєнного стану пов`язане зі значними ризиками для життя та здоров`я та істотними фінансовими витратами. При цьому позивач підтвердила свою готовність пройти експертизу за першої можливості - за умови реального забезпечення її проведення. Фактично експертиза не відбулася через неявку відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце її проведення, але без поважних причин ухилився від надання біологічних зразків. Поведінка відповідача є умисним ухиленням від встановлення істини та добросовісної участі в процесі. Ухилення відповідача від проведення експертизи є прямою підставою для висновку про визнання факту батьківства відповідача щодо малолітньої [PERSON] , доведеним у судовому порядку. Також повідомляє, що відповідач [PERSON] має наступні номера мобільного телефону: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , що підтверджується його заявами про відкриття виконавчого провадження та видачу довідки про те, що він не отримує аліменти. Також повідомляю, що державний виконавець має постійний зв`язок з відповідачем [PERSON] , через електронну пошту останнього [INFO] про що свідчить тривала переписка, яка знаходиться в матеріалах виконавчого провадження № 58701307. Просить суд визнати, що відповідач [PERSON] ухиляється від участі у судовогенетичній експертизі, призначеній судом. На підставі ст. 109 ЦПК України визнати обставини щодо батьківства відповідача доведеними, оскільки саме для встановлення цієї обставини суд призначав експертизу, і відповідач умисно перешкодив її проведенню. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задоволити. Представник органу опіки і піклування скерував до суду заяву про врахування інтересів дитини при вирішенні справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України. Про причини неявки в судові засідання відповідач суд не повідомляв, своїм правом на надання відзиву на позов він не скористався, заяв про відкладення слухання справи чи розгляд справи за його відсутності до суду не скеровував. Відповідно до ч.6,7 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду . Судова повістка надіслана відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою його реєстрації у Єдиному державному демографічному реєстрі. Поштове повідомлення зі штрихкодовим ідентифікатором R067044399536 повернуте до суду з відміткою згідно трекінгу на офіційному сайті ДП "Укрпошта" про відсутність адресата, отже судова повістка у розумінні ч.8 ст.128 ЦПК України вважається врученою відповідачу належним чином. Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Хід розгляду справи, заяви, клопотання, процесуальні дії 10 серпня 2023 року суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та залучив до участі в справі орган опіки і піклування. В ході підготовчого провадження суд витребував інформацію щодо перетинання державного кордону України відповідачем та надсилав судове доручення іноземному суду щодо встановлення місця проживання відповідача за кордоном, із зупиненням проваження у справі на час виконання судового доручення. 07 серпня 2025 року суд задоволив клопотаня позивача про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи для підтвердження факту батьківства із зупиненням провадження на час проведення експертизи. 29 вересня 2025 року судовий експерт повернув справу без проведення експертизи. 05 листопада 2025 року суд задоволив клопотання позивача про долучення доказів та виклик свідка. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 2. Мотивувальна частина Судом встановлено, що під час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зареєстровано [PERSON] та [PERSON] . [INFO] у позивача народилась донька [PERSON] , батьком якої за вказівкою матері зареєстрований [PERSON] (свідоцтво про народження видане Корабельним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області). 04 грудня 2018 року Корабельний районний суд м. Миколаєва прийняв рішення по справі № 488/354/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . 04 грудня 2018 року Корабельний районний суд м. Миколаєва прийняв рішення по справі № 488/353/18 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] ровича аліментів на утримання [PERSON] . В Центральному відділі ДВС у місті Черкаси ЦМУМЮ (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 58701307 за рішенням суду по справі № 488/353/18 про стягнення аліментів з [PERSON] користь [PERSON] . Відповідно до відповіді з Єдиного демографічного реєстру № 253123 від 03.10.2023 року відповідач [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Відповідно до відомостей Державної прикордонної служби України громадянин України [PERSON] , [INFO] , перебуває за кордоном з 26.03.2022 року. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дала покази про те, що є двоюрідною сестрою позивача та підтвердила, що з квітня 2014 року по [INFO] [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, під час спільного проживання в м.Миколаєві у них народились син [PERSON] та донька [PERSON] , будь-яких інших стосунків у позивача на момент народження дітей не було. На підтвердження факту спільного проживання сім`єю позивачем надано до суду фотографій сторін та дітей, а також листування між сторонами. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Спірні правовідносини регулюються нормами цивільного та сімейного законодавства. Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначеним законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 125 Сімейного кодексу України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Згідно ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Згідно з нормами ст. 134 Сімейного кодексу України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 Сімейного кодексу України, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органом державної реєстрації актів цивільного стану України та видає нове Свідоцтво про народження. Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.(частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України) Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Мотивована оцінка суду аргументів учасників справи та позиція суду з питання порушення, не визнання або оспорення права, свободи чи інтересу, за захистом яких мало місце звернення до суду Оцінка доводів сторін у заявах по суті справи та зібраних у справі письмових доказів дає підстави дійти такого висновку. Рішенням по справі № 488/354/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та рішенням по справі 488/353/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підтверджено, що сторони підтримували фактичні шлюбні стосунки та є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який після припинення шлюбних стосунків залишився проживати з батьком. Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Показами свідка [PERSON] , спільними фотографіями та листуванням сторін підтверджений факт спільного проживання в м.Миколаїв та особистих стосунків між сторонами, в період яких у сторін [INFO] народився син та [INFO] у [PERSON] народилась донька [PERSON] , батьком якої зі слів матері зареєстрований [PERSON] . Суд враховує, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Калачова проти Росії» від 07 травня 2009 року, заява № 3451/05). Судом в ході розгляду справи за клопотанням позивача призначалась молекулярно-генетична експертиза для підтвердження факту батьківства, яка не була проведена у зв`язку з неявкою сторін для відбору біологічних зразків. Згідно частини четвертої, пунктів 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Ухвала суду про призначення судової експертизи та повідомлення про необхідність явки до судового експерта для відбору зразків надсилались відповідачу на адресу електронної пошти [INFO] , яку повідомляв відповідач для листування державному виконавцю у матеріалах виконавчого провадження № 58701307 по виконанню рішення суду про стягнення аліментів на користь відповідача. Враховуючи, що при зверненні до державної виконавчої служби відповідач вказував зазначену електронну скриньку як таку, що використовується відповідачем, суд вважає підтвердженим факт обізнаності відповідача із призначенням судом судової експертизи, а також часу і місця відбору судовим експертом зразків для проведення експертизи. Позивач обгрунтувала вчинення залежних від неї дій для проведення експертизи, а відповідач не довів наявність поважних підстав, які перешкоджали йому з`явитися до експертної установи для забору відповідних зразків. Вказані дії та бездіяльність відповідача, що призвели до неможливості проведення експертизи, надають суду підстави визнати факт та встановити, з урахуванням інших доказів, походження дитини від відповідача (стаття 109 ЦПК України). Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 (провадження № 61-18333св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 277/836/16-ц, (провадження № 61-48029св18). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Отже, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17. Суд виходить з того, що факт батьківства відповідача щодо дитини позивачки [PERSON] об`єктивно підтверджується послідовними та узгодженими між собою наданим позивачем доказами. Відтак, подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування. Досліджені в судовому засіданні надані позивачем докази не викликають сумнівів у їх достовірності та об`єктивно підтверджують обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог. Відповідач в обґрунтування заперечень проти позовних вимог жодних доказів не подав. Більше того, не з`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про встановлення факту батьківства. Суд також враховує, що згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Вирішуючи позов, суд виходить з того, що частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже при вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд має враховувати передусім інтереси дитини, які полягають зокрема в забезпеченні її розвитку у стійкому та гармонійному середовищі. Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 04 квітня 2018 року у справі справа № 520/1890/16-ц. Частина 1 ст.7 Конвенції ООН про права дитини проголошує, що дитина, наскільки це можливо, має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Суд виходить з того, що право дитини на проживання в сім`ї є системоутворюючим правом, оскільки саме із цим правом пов`язані інші права дитини (право на належне батьківське виховання, право на спілкування та контакт з батьками тощо), що разом охоплюються поняттям «сімейні права дитини». Право дитини знати своїх батьків є складовою права на приватне життя і таке право гарантоване ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року. Європейський суд з прав людини не став виводити зі ст. 8 Конвенції (право на повагу до приватного і сімейного життя) абсолютне право на достовірність свого біологічного походження («Одьєвр проти Франції» від 13 лютого 2003 року). Встановивши обставини справи, суд доходить висновку, що спірні правовідносини між сторонами виникли з сімейних правовідносин - спору про реєстрацію батьківства відповідача щодо дітей позивачки та створення у цьому перешкод батьком, отже спірні відносини потрапляють у сферу застосування статті 8 та внаслідок позбавлення відповідачем можливості реєстрації батьківства з метою спілкуватись та брати участь у вихованні з дітьми відбулось втручання у гарантоване право позивача на повагу до сімейного життя. Щодо забезпечення поваги до гарантованого права держава має позитивні зобов`язання, які полягають у зобов`язанні держави діяти так, щоб реалізація вказаних прав була ефективною. Іншими словами, держава має вживати прав для надання цих прав і забезпечення захисту цих прав, в тому числі від дій приватних осіб. Оцінивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням на предмет їх належності, достовірності та достатності, враховуючи всі встановлені обставини даної справи в сукупності, суд приходить до висновку, що перешкоджання відповідачем в реєстрації батьківства після періоду спільного виховання дітей в період існування між сторонами близьких стосунків порушує не лише права матері, а й права дитини знати свого батька, якими фактично батько розпоряджається на власний розсуд, ухилившись від проходження експертизи для підтвердження походження дитини від відповідача та не оспорюючи встановлення батьківства для захисту прав дитини знати свого батька. Взаємовідносини між сторонами не мають відображатися на дітях, які не мають бути заручником тих чи інших непорозумінь. Діти мають знати батька та матір і спілкуватися з ними для підтримання сімейних стосунків, що відповідатиме інтересам неповнолітніх дітей, які полягають у зростанні у гармонійному і стабільному середовищі. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, досліджених в судовому засіданні доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved