Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, яку в подальшому було неодноразово уточнено, до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій просив: 1) визнати 1/4 частину квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; 2) у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] ; 3) визнати транспортний засіб TOYOTA AURIS 1.6i, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя; 4) у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на транспортний засіб TOYOTA AURIS 1.6i, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] ; 5) стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію за 1/2 частину вартості транспортного засобу TOYOTA AURIS 1.6i, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] у розмірі 165957,05 грн.; 6) стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію за 1/2 частину сплачених коштів за реконструкцію нежитлового приміщення у розмірі 9271 грн. 50 коп.; 7) вирішити питання судових витрат. В обґрунтування пред`явлених уточнених позовних вимог вказано, що він з 25.02.2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.02.2019 року по справі № 207/4306/18, шлюб було розірвано. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу ними було набуто наступне майно: квартира [ADDRESS] ; автомобіль TOYOTA AURIS; магазин непродовольчих товарів, що розташований в [ADDRESS] ; кошти на банківських рахунках. Окрім того, подружжям за спільні кошти було зроблено капітальний ремонт у будинку, який належав дружині, та його повністю оздобили всередині, провели всі необхідні комунікації, облаштували кухню, спальню, сан вузли, придбали меблі та нову техніку. Також вони розвивали спільний меблевий бізнес. Згодом, відповідачка вигнала його з будинку, де вони разом мешкали, а після розірвання шлюбу також вигнала його з приміщення магазину, де він періодично ночував. Окрім того, відповідачка чинила йому перешкоди в доступі до житла за адресою реєстрації, погрожувала, не допускала до житла та чинила систематичні перепони в користуванні ним. Станом на дату подачі позову, він не має власної оселі, оскільки всі спільні кошти інвестував в бізнес та будинок дружини. Мирно розділити майно відповідачка не має наміру, оскільки спільно нажите майно вона вважає своєю власністю. Просить уточнені первісні позовні вимоги задовольнити. Від відповідачки за первісним позовом [PERSON] до суду надійшов відзив на первісний позов та надійшла зустрічна позовна заява, яка неодноразово змінювалась. В останній редакції уточненої зустрічної позовної заяви [PERSON] просить суд: 1) в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя - автомобіля Opel Vivaro, 2007 року випуску, 1995 см.куб., номерний знак [NUMBER] , що був відчужений без відома та згоди одного зі співвласників, стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію 1/2 частини його вартості в сyмi 105732,00 грн.; 2) виділити їй у приватну власність в порядку поділу майна подружжя автомобіль Toyota Auris, 2012 року випуску, 1598 см.куб., номерний знак [NUMBER] , та визнати її особистою приватною власністю; 3) виділити у приватну власність [PERSON] в порядку поділу майна подружжя автомобіль ЗАЗ 110206, 1993 року випуску, 1091 см.куб., номерний знак [NUMBER] та стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію 1/2 частини його вартості в сyмi 39650,00 грн.; 4) стягнути з [PERSON] на її користь витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування уточненої зустрічної позовної заяви зазначила, що вона з 25.02.2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.02.2019 року по справі № 207/4306/18, шлюб було розірвано. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу, крім майна зазначеного [PERSON] , ними було придбано також наступне майно, а саме: 04.04.2007 року автотранспортний засіб ЗАЗ 110206, 1993 року випуску, 1091 см.куб., номерний знак [NUMBER] ; 20.11.2015 року автотранспортний засіб Opel Vivaro, 2007 року випуску, 1995 см.куб., номерний знак [NUMBER] . Зазначені автомобілі зареєстровані на ім`я [PERSON] , але питання їх розподілу не ставиться ним у його первісному позові. Зазначає, що нежитлове приміщення (вбудоване приміщення) [ADDRESS] вона разом з братом [PERSON] успадкувала від своєї матері [PERSON] в розмірі 1/2 частки у праві спільної часткової власності, що складається з 7/12 часток у праві спільної часткової власності на нежитлове приміщення. Свідоцтво про право на спадщину за законом видано приватним нотаріусом 30.11.2011 року, спадкова справа №31/2011 та зареєстровано в реєстрі за №1416. Отже, набуття права власності на частку нежитлового приміщення відбулося в порядку спадкування та не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому [PERSON] не має права на частку цього майна. [PERSON] просить також, окрім іншого, стягнути з неї грошову компенсацію за 1/2 частину вартості транспортного засобу TOYOTA AURIS, на підтвердження вартості автомобіля надає лише роздруківку електронної версії «Бюлетеня Автотоварознавця» станом на 02.12.2019 року, роздруківку електронного каталогу з інформацією про автомобіль, копію кваліфікаційного свідоцтва оцінювача [PERSON] та копію сертифікату суб`єкту оціночної діяльності. Однак, надані [PERSON] документи на підтвердження дійсної вартості автомобіля TOYOTA AURIS на час розгляду справи не є належними та допустимими доказами та не можуть бути прийняті судом. Отже, позивачем належним чином не доведено вартість автомобіля TOYOTA AURIS, відповідна експертна оцінка спільного майна позивачем до справи не додано. Окрім того зазначає, що для придбання автомобіля TOYOTA AURIS, нею було укладено кредитний договір №1/1168537 від 27.06.2012 року на суму 76495,00 грн. Всього за кредитним договором нею особисто було сплачено 92102,04 грн. Також зазначає, що 09.08.2007 року нею було придбано квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого Риковою Н.О. приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №1191. Вартість квартири згідно п.2 Договору, склала 429250,00 грн. Квартира в цілому була зареєстрована на неї, оскільки вона була придбана за гроші, які в той час були накопичені її сім`єю. Отже, кошти для придбання квартири надала її мати [PERSON] та її вітчим, в якості дарунка. Також частину коштів надала [PERSON] в рахунок повернення боргу її батькам. В подальшому, 1/2 частина зазначеної квартири за згодою [PERSON] була подарована [PERSON] згідно договору дарування долі квартири, посвідченого Левунець О.М., нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу 13.04.2017 року та зареєстровано в реєстрі за №1-678. [PERSON] був обізнаний про те, що ці кошти були надані її матір`ю та вітчимом, отже, фактично, спірна квартира була придбана за її особисті кошти і є її особистою приватною власністю та не підлягає розподілу між подружжям. З огляду на вищевикладене, [PERSON] належним чином не доведено правомірність та обґрунтованість своїх позовних вимог, у зв`язку з чим його позовна заява не підлягає задоволенню. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову та просила відмовити в його задоволенні. Уточнену зустрічну позовну заяву підтримали повністю та просили її задовольнити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що ним був придбаний автомобіль ЗАЗ 110206, 1993 року випуску, власником якого був [PERSON] . Коли саме ним був придбаний ЗАЗ він не пам`ятає, оскільки пройшов значний проміжок часу, це було або в 2007 або в 2008 році. Договір купівлі-продажу вони не укладали, він користувався зазначеним автомобілем по довіреності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є братом [PERSON] . Зазначив, що колишній чоловік його сестри [PERSON] за час їх спільного життя толком ніде не працював, доходу не мав. Кошти на придбання квартири в [PERSON] давали їх батьки, а нежитлове приміщення [ADDRESS] , [PERSON] разом з ним, успадкувала від матері [PERSON] . Окрім того, кошти на придбання автомобілю TOYOTA AURIS частково надавались їх батьками, а іншу частину грошових коштів [PERSON] отримала в кредит у Банку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є родичкою [PERSON] . Зазначила, що кошти на придбання квартири в [PERSON] давала мати [PERSON] [PERSON] та її вітчим, оскільки мати [PERSON] завжди мріяла зустріти старість в Криму та вони хотіли подарувати донці квартиру саме в Криму. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона була близькою подругою покійної мати [PERSON] . [PERSON] . Зазначила, що кошти на придбання квартири в [PERSON] давала мати [PERSON] [PERSON] та її вітчим, оскільки [PERSON] завжди мріяла зустріти старість в Криму та вони хотіли подарувати донці квартиру саме в Криму. Також [PERSON] та її чоловік завжди допомагали [PERSON] грошима, оскільки вони мали сімейний меблевий бізнес. Окрім того, частину грошових коштів на придбання зазначеної квартири вона особисто надала [PERSON] . Вислухавши пояснення учасників справи та свідків, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав позову, дослідивши матеріали справи та надавши правову оцінку наявним у справі доказам, суд приходить до наступного. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2020 року, справу було передано для розгляду судді О.К.Подобєд. Ухвалою судді від 31.03.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалами суду від 21.09.2022 року за клопотанням сторін по справі були призначені судові оціночно-будівельна та автотоварознавча експертизи. Ухвалою суду від 04.03.2024 року було поновлено провадження по справі. Ухвалою суду від 30.10.2024 року, за клопотанням представника відповідача за первісним позовом, зазначену цивільну справу було передано для розгляду за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 25.12.2024 року, матеріали цивільної справи були повернуті на розгляд до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2025 року, справу було передано судді О.К.Подобєд. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що з 25.02.2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.02.2019 року по справі № 207/4306/18, шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу сторонами було набуто наступне майно: квартира [ADDRESS] ; нежитлове приміщення (вбудоване приміщення) [ADDRESS] ; автомобіль ЗАЗ 110206, 1993 року випуску, 1091 см.куб., номерний знак [NUMBER] ; автомобіль Opel Vivaro, 2007 року випуску, 1995 см.куб., номерний знак [NUMBER] ; автомобіль Toyota Auris, 2012 року випуску, 1598 см.куб., номерний знак [NUMBER] . Згоди щодо варіанту поділу спірного майна сторони під час судового розгляду не дійшли. За правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК України передбачено, що д ружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з положеннями ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі №6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч.4 ст.65 СК України). При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Так, поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у справі №6-1327цс15 від 18 травня 2016 року, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, встановлено, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Стосовно позовної вимоги про поділ квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Так, 09.08.2007 року [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Риковою Н.О. приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №1191 (т.1 а.с.50-51). Згідно п.2 Договору купівлі-продажу, вартість зазначеної квартири склала 429250,00 грн. 31.03.2017 року на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого Левунець О.М., нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №1-678, [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] частки квартири здійснюється за згодою чоловіка дарувальника [PERSON] . Згідно ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Як вбачається з інформації, наданої ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 12.03.2021 року, згідно декларацій про доходи, наданих [PERSON] до Кам`янської ДПІ, загальна сума доходів склала: - за період з 10.04.2002 року по 31.12.2002 року - сума одержаного доходу склала 4134,49 грн., витрати склали 3610,59 грн., сума чистого оподатковуваного доходу 523,90 грн.; - за період з 01.01.2003 року по 31.12.2003 року - сума одержаного доходу склала 1612,35 грн., витрати склали 1225,44 грн., сума чистого оподатковуваного доходу 386,91 грн.; - за період з 01.01.2004 року по 30.09.2008 року - доходи не декларував. Згідно податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця наданої [PERSON] до Кам`янської ДПІ, загальна сума доходу склала: - з 01.10.2008 по 31.12.2008 року 53450,00 грн.; - з 01.01.2009 по 31.12.2009 року 195000,00 грн.; - з 01.01.2010 по 31.12.2010 року 292532,00 грн.; - з 01.01.2011 по 31.12.2011 року 213681,00 грн.; - з 01.01.2012 по 31.12.2012 року 467904,00 грн., тощо (т.4 а.с.160-161). Суд відноситься критично до доводів [PERSON] та його представника щодо того, що зазначена квартира за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки матеріалами справи не підтверджено та суду не надано доказів на підтвердження того, що зазначена квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Натомість судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була зареєстрована за [PERSON] , оскільки вона була придбана за грошові кошти, які в той час були накопичені батьками [PERSON] від здійснення підприємницької діяльності, які були засновниками ПВКП «Антей», мали рахунок у банку, який залишився після їх смерті дітям, також частину коштів надала свідок [PERSON] , яка підтвердила цей факт в судовому засіданні. Отже, фактично, спірна квартира була придбана за особисті кошти [PERSON] і є її особистою приватною власністю та не підлягає розподілу між подружжям. [PERSON] належним чином не доведено правомірність та обґрунтованість своїх позовних вимог в цій частині, у зв`язку з чим його позовна заява в цій частині не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 30.11.2011 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик Л.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №1416, [PERSON] успадкувала 1/2 частку у праві спільної часткової власності на 7/12 часток у праві спільної часткової власності на нежитлове приміщення (вбудоване приміщення) [ADDRESS] від своєї матері [PERSON] (т.1 а.с.48). Отже, нежитлове приміщення (вбудоване приміщення) [ADDRESS] , суд вважає особистою приватною власністю [PERSON] , відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України, та воно не підлягає розподілу між подружжям. Окрім того, [PERSON] суду не надано доказів на підтвердження того, що він розвивав та суттєво поліпшував спільний меблевий бізнес, який дістався [PERSON] у спадок після смерті матері [PERSON] . Згідно інформації, наданої ТСЦ №1244 від 11.06.2020 року за №31/4-1244-338, на гр. [PERSON] 20.11.2015 року був зареєстрований автомобіль Opel Vivaro, 2007 року випуску, 1995 см.куб., номерний знак [NUMBER] , який в подальшому 19.12.2018 року був перереєстрований на іншого власника за договором купівлі-продажу. Також, 04.04.2007 року на гр. [PERSON] був зареєстрований транспортний засіб ЗАЗ 110206, 1993 року випуску, 1091 см.куб., номерний знак [NUMBER] . Згідно ЄДР ТЗ, станом на 11.06.2020 року, [PERSON] є власником зазначеного автомобіля (т.1 а.с.101). Відповідно до Звіту про незалежну оцінку ринкової вартості транспортного засобу, складеного Правобережною товарною біржею 26.06.2020 року, ринкова вартість легкового автомобілю ЗАЗ 110206, що належить [PERSON] станом на 26.06.2020 року становить 39650,00 грн. без НДС. (т.1 а.с.111-120). Відповідно до Звіту про незалежну оцінку ринкової вартості транспортного засобу, складеного Правобережною товарною біржею 26.06.2020 року, ринкова вартість легкового автомобілю Opel Vivaro, що належить [PERSON] станом на 26.06.2020 року становить 211464,00 грн. без НДС. (т.1 а.с.125-134). Окрім того, 27.06.2012 року для придбання автомобіля TOYOTA AURIS, [PERSON] було укладено кредитний договір №1/1168537 на суму 76495,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом. Всього за кредитним договором [PERSON] було сплачено 92102,04 грн. Згідно висновку судового експерта Дроздова Ю.В. №01/12/22 від 02.12.2022 року, ринкова вартість колісного транспортного засобу автомобіля TOYOTA AURIS, р.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] станом на 02.12.2022 року становить 331914,10 грн. (т.6 а.с.1-15). Інших доказів на підтвердження вартості зазначеного спірного майна суду не надано. Статтею 110 ЦПК України передбачено, що в исновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. У Пленумі Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-81гс18) зробила висновок, що «звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України». Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів». Відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації на зазначене майно для проведення оцінки. Частиною третьою статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майновий прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що акт оцінки майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання, звіт про оцінку такого майна додається до акта оцінки майна. Відповідно до статті 3 цього Закону оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Пунктами 15, 16 Національного стандарту № 1 регламентовано, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, та повинні ґрунтуватись на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно. Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів в оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки. За відсутності достовірної інформації про ціни продажу подібного майна ринкова вартість об`єкта оцінки може визначатися на основі інформації про ціни пропонування подібного майна з урахуванням відповідних поправок, які враховують тенденції зміни ціни продажу подібного майна порівняно з ціною їх пропонування. За наявності істотного впливу зовнішніх факторів (соціально-економічних, політичних, екологічних тощо) на ринок подібного майна, що призводить до фактичної неможливості надання аргументованого та достовірного висновку про ринкову вартість, у звіті про оцінку майна даються додаткові роз`яснення та застереження. При цьому оцінювач має право надавати висновок про ринкову вартість об`єкта оцінки, що ґрунтується, зокрема, на інформації про попередній рівень цін на ринку подібного майна або на припущенні про відновлення стабільної ситуації на ринку. Відповідно до статті 36 Національного стандарту № 1 оцінювач застосовує, як правило, кілька методичних підходів, що найбільше повно відповідають визначеним меті оцінки, виду вартості за наявності достовірних інформаційних джерел для її проведення. Таким чином, в даному спорі визначенню підлягає саме ринкова вартість спільного майна подружжя, на час розгляду справи. Відповідно до висновку судового експерта Дроздова Ю.В. №01/12/22 від 02.12.2022 року, ринкова вартість автомобіля TOYOTA AURIS, р.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] станом на 02.12.2022 року становить 331914,10 грн. Згідно акту наданих послуг від 28.11.2022 року, був проведений ремонт автомобіля TOYOTA AURIS на суму 59540,00 грн. в тому числі ПДВ 9923,33 грн. Відповідно до висновку експерта №01/12/22 від 02.12.2022 року, роботизована коробка перемикання передач працює з порушеннями не стабільно, потребує окремого дефектування на спеціалізованому СТО. Відповідно до ч.4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Тобто, той із співвласників, який сплатив кошти за послуги, спрямовані на утримання спільного майна, в подальшому може пред`явити іншому із співвласників вимогу про стягнення в порядку регресу коштів, сплачених на утримання майна у відповідності до його частки в спільному майні. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, під час подружнього життя сторонами було набуто у власність автомобілі: - TOYOTA AURIS 1.6i, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] ; - Opel Vivaro, 2007 року випуску, 1995 см.куб., номерний знак [NUMBER] , вартість згідно звіту про ринкову вартість становить 211464,00 грн.; - ЗАЗ 110206, 1993 року випуску, 1091 см.куб., номерний знак [NUMBER] , вартість згідно звіту про ринкову вартість становить 39650,00 грн. Таким чином, 331914,10 грн. (вартість визначена судовим експертом) 59540,00 грн. (проведений капітальний ремонт коробки) = 272374,10 грн./2 = 136187,05 грн. (вартість 1/2 частки [PERSON] за TOYOTA AURIS) - 105732,00 грн. (1/2 частина вартості Opel Vivaro) - 19825,00 грн. (1/2 частини вартості ЗАЗ 110206) = 10630,05 грн. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка за первісним позовом [PERSON] визнала позовну заяву в частині стягнення з неї компенсації за 1/2 частину вартості транспортного засобу TOYOTA AURIS в розмірі 10630,05 грн. та в іншій частині позовних вимог [PERSON] просила відмовити. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами частково. Щодо витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.1, ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до частин 4-6 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Судом встановлено, що між адвокатом Пантилеєнко З.С. та [PERSON] було укладено договір про надання правничої допомоги №159 від 13.10.2020 року, за умовами якого адвокат на підставі усного чи письмового звернення клієнта приймає зобов`язання з надання юридичної допомоги, вартість якої зазначено в Договорі та Актах. Окрім того, між [PERSON] та адвокатом Марковою Ю.В. було укладено договір про надання правничої допомоги №086 від 10.04.2025 року. Також, між [PERSON] та АО «Лекс Експерт» було укладено договір про надання правової допомоги №123 від 17.04.2020 року, за умовами якого адвокат на підставі усного чи письмового звернення клієнта приймає зобов`язання з надання юридичної допомоги, вартість якої зазначено в Договорі та Актах. Окрім того, між [PERSON] та адвокатом Васильцовою О.М. були укладені договори про надання правничої допомоги №37 від 25.07.2022 року та №33 від 07.04.2025 року, за умовами якого адвокат на підставі усного чи письмового звернення клієнта приймає зобов`язання з надання юридичної допомоги, вартість якої зазначено в Договорі та Актах. Враховуючи те, що первісні та зустрічні позовні вимоги задоволені частково, суд вважає необхідним усі судові витрати покласти на сторони, які їх понесли. На підставі викладеного,

Outcome: partial