Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

25.04.2025 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, за підсудністю, на підставі ухвали Дарницького районного суду м.Києва від 11 лютого 2025 року, надійшов позов [PERSON] , представник позивача [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї державної адміністрації Дарницького району м.Київ про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вони з відповідачем проживали у зареєстрованому шлюбі Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області, за актовим записом № 398, який було розірвано 16 травня 2019 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину доньку [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з початком збройного конфлікту та бойових дій з боку Російської Федерації, із метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, позивач покинула місце реєстрації та постійного мешкання за адресою: [ADDRESS] . Та на даний час знаходиться за кордоном у Королівстві Бельгія, у м. Льєжі. Після розлучення, за домовленістю з відповідачем, їхня спільна донька постійно проживає з позивачем, за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на її умиранні. Позивач піклується про доньку, забезпечила її усім необхідним для життя та навчання. Відповідач залишився проживати в м.Луганськ, який на даний час є тимчасово окупованою територією, де постійно тривають бойові дії, що є небезпечним для життя дитини. Сторони не дійшли згоди, щодо місця проживання доньки, тому позивач просить визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився надав суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнає не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримує. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, встановив наступне. Згідно свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , виданого 15 грудня 2011 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області, батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 липня 2011 року, який розірвано рішенням Троїцьким районним судом Луганської області від 16 травня 2019 року. Згідно довідки №0000593042 від 15.11.2018 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки №0000593038 від 15.11.2018 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . На даний час позивач [PERSON] разом із донькою [PERSON] проживає в Королівстві Бельгія у м. Льєжі, що підтверджується копією договору оренди житла, від 15.04.2024 року, посвідченням про надання допомоги, згідно якого [PERSON] отримує соціальну допомогу соціальної інтеграції, маючи на утриманні неповнолітню дитину з 01.04.2022 року но теперішній час. Згідно довідки про склад сім`ї від 15.04.2024 року, [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом із [PERSON] та [PERSON] . При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України). Згідно відповіді служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації №101/42-3276 від 01.09.2025 року, зазначено, що мати [PERSON] та дитина [PERSON] проживають (перебувають) за межами України та провести необхідну роботу для підготовки матеріалів на розгляд комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації не є можливим. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Суд, під час розгляду справи, врахував наявність обставини проживання дитини [PERSON] , [INFO] із матір`ю [PERSON] , яка забезпечує її належним піклуванням та вихованням, проте на дату розгляду справи дитина [PERSON] досягла 06 грудня 2025 року чотирнадцятирічного віку, і відповідно має право самостійно обирати місце свого проживання, що відповідає її праву, закріпленому у ст. 160 СК України, ст. 29 ЦК України, що в свою чергу виключає вирішення спору в судовому порядку. Крім того, відповідач не заперечує проти визначення місця проживання дитини з позивачем. Частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Що стосується витрат по сплаті судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Пред`являючи позов до суду, позивач подала клопотання про звільнення її від сплати судового збору у зв`язку з тяжким матеріальним становищем. Згідно з ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати. Особа, яка заявляє клопотання про відстрочення або розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати, зобов`язана одночасно надати докази, які підтверджують наявність обставин, якими обґрунтоване таке клопотання (ч. 5 цієї статті). Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов, зокрема, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Такими документами, наприклад, можуть бути довідки з служби соціального захисту, довідки про відсутність майна та майнових прав, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, довідка фіскального органу про перелік розрахункових та інших рахунків, тощо. У зв`язку з вищезазначеним, суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про звільнення його від сплати судового збору. Так, позивачем пред`явлено позов, що має немайновий характер. Стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлює прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року у розмірі 3 028 гривень. Частиною 3 статті 4 цього ж Закону, передбачено при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Отже, у випадку подання позовної заяви через систему електронний суд - належний до сплати судовий збір становить 968,96 грн. ( 1211,20 грн. * 0,8 ). Тому суд вважає необхідним стягнути з позивача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 968,96 грн. На підставі викладеного та ст.ст. 161 Сімейного кодексу України, ст. 29 ЦК України,

Outcome: approved