Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-23 00:00:00

Відповідач позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Позивач на задоволенні позовних вимог наполягав, просив розглянути справу без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Ухвалою суду від 28.10.2025р. було відкрите провадження по справі та призначене підготовче судове засідання 18.12.2025р. о 09 год. 00 хвл. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що у січні 2025р. позивач домовився із відповідачем [PERSON] про купівлю продаж житлового будинку із надвірними спорудами [ADDRESS] та земельних ділянок площею 0,2500 га. та 0,1877 га. 03.02.2025р. вони уклали письмовий договір купівлі-продажу. Позивач передав обумовлені договором гроші за покупку вищевказаного нерухомого майна, а відповідач передала ключі від будинку. Так як, згідно законодавства подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, вони домовились, що протягом тридцяти днів після підписання договору посвідчити укладений договір купівлі продажу в нотаріально порядку. Таким чином, - сторони домовилась про усі суттєві умови договору. Крім того, відбулося повне виконання договору. Відповідач передав позивачу у власність обумовлене ними домовленістю нерухоме майно, а позивач прийняв його та сплатив належну суму. Наразі, позивач проживає у зазначеному будинку, обробляє присадибну ділянку, сплачує комунальні послуги, тощо. Тобто, він фактично вступив у володіння та користування цим майном. Так, згодом, з метою посвідчення договору у нотаріальному порядку, позивач звернувся до відповідача із вимогою привести нашу домовленість у відповідності до вимог закону. Однак, з`ясувалось, що відповідач не завершив процедуру оформлення своїх спадкових прав за заповітом після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] . За життя батько залишив заповіт на ім`я відповідача [PERSON] на житловий будинок та земельні ділянки. У встановлений законодавством строк вона спадщину прийняла шляхом подачі заяви про прийняття спадщини, але досі свідоцтво про право на спадщину за заповітом не отримала на зазначене майно, тобто не завершила процедуру оформлення спадкових прав. Зазначене підтверджується спадкової справою № 128/2017. Про ці обставини позивачу не було відомо до укладання договору. Особисто відповідач запевнила, що усі питання вирішить та оформлять правочин. Таким чином, на момент оформлення сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна відповідач (продавець) не мала на це право. Враховуючи вищенаведене, позивач була вимушена звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: [PERSON] передані гроші , а позивачу об`єкти нерухомості. Відповідач жодного разу не висунула вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна, не заперечувала проти визнання права власності за позивачем. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набув право власності на житловий будинок та земельні ділянки, в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши об`єкти нерухомості у відповідача, яке вона фактично не мала права відчужувати. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на нерухоме майно.

Outcome: approved