Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-22 00:00:00

15 жовтня 2025 року Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив скасувати накази Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги № 599/к від 05.09.2025 року «Про звільнення [PERSON] » та № 602/к від 09.09.2025 року «Про внесення змін до наказу №599/к від 05.09.2025 «Про звільнення [PERSON] ». Поновити [PERSON] на посаді начальника Центрально-Східного управління надання безоплатної правничої допомоги Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги з 15 вересня 2025 року. Зобов`язати Східний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги увільнити [PERSON] від виконання посадових обов`язків на період проходження військової служби за призовом під час мобілізації з 13 вересня 2025 року із збереженням посади та місця роботи. Свої вимоги позивач обґрунтовував такими обставинами. [PERSON] працював у системі безоплатної правничої допомоги понад 10 років, з 19.02.2024 року обіймав посаду начальника Центрально-Східного управління надання безоплатної правничої допомоги Східного МРЦ. 05 вересня 2025 року подав заяву про звільнення за угодою сторін 15 вересня 2025 року, однак зазначає, що був введений в оману керівництвом Східного МРЦ щодо відпусток керівництва та не мав часу для прийняття обдуманого рішення. Позивач стверджує, що 13 вересня 2025 року він був призваний на військову службу за мобілізацією, про що повідомив роботодавця 14 вересня 2025 року та вимагав увільнення від роботи зі збереженням місця роботи згідно зі статтею 119 КЗпП України. 12 вересня 2025 року він намагався відкликати заяву про звільнення, однак отримав відмову від роботодавця. Позивач також посилається на упереджене ставлення з боку керівництва Східного МРЦ, яке, на його думку, проявлялося у безпідставному системному депреміюванні та виключенні зі списку на бронювання, що становить, за його твердженням, дискримінацію. На думку позивача, звільнення 15 вересня 2025 року є незаконним, оскільки на момент звільнення він вже був призваний на військову службу 13 вересня 2025 року, що гарантує йому збереження місця роботи згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України. Ухвалою судді Шевченківський районний суд міста Полтави Тімошенко Н.В. від 20 жовтня 2025 року відкрито спрощене провадження з викликом сторін. 04 листопада 2025 року Відповідач подав через підсистему »Електорнний суд» до суду відзив, яким заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши наступне. Звільнення відбулося за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, на підставі добровільної заяви позивача від 05.09.2025 року. Домовленість про дату звільнення 15.09.2025 була досягнута до моменту мобілізації позивача -13.09.2025. Відповідач наголосив, що одностороннє відкликання заяви про звільнення за угодою сторін законом не передбачено. Згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду постанови у справах № 524/3490/17-ц, № 759/11508/16-ц та інші, якщо сторони домовилися про певну дату припинення трудового договору за угодою сторін, працівник не має права в односторонньому порядку відкликати свою заяву. Анулювання такої домовленості можливе лише за взаємною згодою працівника і власника. Відповідач також заперечив факти дискримінації, вказавши на високий рівень преміювання позивача протягом 2025 року (80-100% до нарахованої місячної заробітної плати), що значно перевищує базовий розмір премії у 10%. Щодо бронювання, відповідач зазначив, що визначення переліку осіб, які підлягають включенню до списку на бронювання, відноситься до дискреційних повноважень керівника. При цьому було заброньовано шість працівників Центрально-Східного управління, а не два, як стверджував позивач. Відповідач підкреслив, що чинне законодавство не забороняє звільнення працівника за угодою сторін під час його перебування на військовій службі, якщо таке волевиявлення було висловлено працівником добровільно до моменту призову, а домовленість про звільнення була юридично оформлена. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, прохав задовільнити. Представники відповідача підтримали свої заперечення, надали пояснення, прохали відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі фактичні обставини справи. [PERSON] працював у системі безоплатної правничої допомоги понад 10 років. З 19.02.2024 року він обіймав посаду начальника Центрально-Східного управління надання безоплатної правничої допомоги Східного МРЦ на підставі наказу Східного МРЦ від 16.02.2024 року № 47-К. 05 вересня 2025 року позивач через систему електронного документообігу АСКОД подав заяву № Вн/03/1904 про звільнення з посади 15 вересня 2025 року за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Роботодавець того ж дня погодив звільнення та видав наказ № 599/к від 05.09.2025 року. 12 вересня 2025 року позивач подав заяви (№№ Вн/03/1926, Вн/03/1927, Вн/03/1928) про відкликання своєї заяви про звільнення. Цього ж дня Східний МРЦ листом № 010/08.1-9/5591 від 12.09.2025 року відмовив у задоволенні заяв, посилаючись на відсутність взаємної згоди роботодавця на анулювання домовленості про звільнення. 13 вересня 2025 року позивач був призваний на військову службу за мобілізацією на підставі повідомлення № 590 від 13.09.2025 року, виданого [INFO] . Про факт мобілізації позивач повідомив роботодавця 14 вересня 2025 року, подавши заяву № Вн/03/1931 про увільнення від роботи у зв`язку з проходженням військової служби. 15 вересня 2025 року позивача було звільнено з посади начальника Центрально-Східного управління надання безоплатної правничої допомоги Східного МРЦ згідно з наказом № 599/к від 05.09.2025 року (в редакції наказу № 602/к від 09.09.2025 року). З матеріалів справи вбачається, що позивач з початку липня 2025 року дізнався через застосунок «Резерв+», що його з 26.06.2025 року розшукує [INFO] за порушення правил військового обліку. З цього часу позивач розпочав пошук нового місця роботи, де був би заброньований і 05 вересня 2025 року йому було запропоновано працевлаштуватися з 16 вересня 2025 року на посаду старшого викладача Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка» із подальшим бронюванням. 05 вересня 2025 року у телефонній розмові з директором Східного МРЦ Бородавкою А.І. позивач повідомив, що планує звільнятися з посади і працевлаштуватися до вищого навчального закладу 16 вересня 2025 року. Директор повідомив про відпустки керівництва та необхідність подати заяву про звільнення того ж дня. Матеріали справи підтверджують, що розмір премії позивача у 2025 році становив: січень - 90%, лютий - 90%, березень - 90%, квітень - 90%, травень - 100%, червень - 100%, липень - 90%, серпень - 80% до нарахованої місячної заробітної плати, що значно перевищує базовий розмір премії у 10%. З матеріалів справи вбачається, що Східним МРЦ було заброньовано шість працівників Центрально-Східного управління надання безоплатної правничої допомоги Східного МРЦ. При цьому жоден із працівників керівного та управлінського складу директор, заступник директора, начальники та заступники начальників управлінь в Східному МРЦ не був заброньований, за винятком випадку бронювання позивача у період вересня 2024 року - березня 2025 року. Оцінюючи доводи сторін та досліджені докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, підставою припинення трудового договору є угода сторін. У разі коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору. Згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише у разі взаємної згоди на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Відповідних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19, від 15 липня 2020 року у справі № 733/498/17, від 21 квітня 2021 року у справі № 758/11224/18, від 29 червня 2022 року у справі № 748/1266/21, від 13 квітня 2023 року у справі № 212/1077/20, від 09 травня 2024 року у справі № 380/7066/23, від 29 січня 2025 року у справі № 947/7799/23. У даній справі встановлено, що 05 вересня 2025 року позивач особисто через систему електронного документообігу АСКОД подав заяву № Вн/03/1904 від 05.09.2025 року про звільнення з посади 15 вересня 2025 року за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Того ж дня роботодавець погодив звільнення та видав наказ № 599/к від 05.09.2025 року. Таким чином, сторонами було досягнуто домовленості про припинення трудового договору за угодою сторін з конкретною датою звільнення - 15 вересня 2025 року. Ця домовленість була оформлена належним чином шляхом видання відповідного наказу роботодавця. Суд зазначає, що нормами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язку приймати відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. 12 вересня 2025 року позивач намагався відкликати свою заяву про звільнення, однак роботодавець обґрунтовано відмовив у задоволенні цієї вимоги, посилаючись на відсутність взаємної згоди на анулювання домовленості. Згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток. Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України. Суд зазначає, що закон вимагає зберігати місце роботи за мобілізованими працівниками. Однак з матеріалів справи вбачається, що домовленість про звільнення була досягнута та юридично оформлена наказом від 05 вересня 2025 року, тобто до моменту призову позивача на військову службу 13 вересня 2025 року. Чинне законодавство не забороняє звільнення працівника за угодою сторін під час його перебування на військовій службі, якщо таке волевиявлення було висловлено працівником добровільно до моменту призову. Ключовим є той факт, що домовленість про звільнення була досягнута 05 вересня 2025 року, коли позивач ще не був мобілізованим, і сам позивач виявив ініціативу щодо звільнення. Із матеріалів справи встановлено, що ще з початку липня 2025 року позивач дізнався про те, що його розшукує територіальний центр комплектування, і з того часу розпочав активний пошук нового місця роботи, де був би заброньований. 05 вересня 2025 року йому було запропоновано працевлаштуватися у Національному університеті «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка» із подальшим бронюванням, після чого він прийняв самостійне рішення про звільнення з Східного МРЦ. Суд бере до уваги, що сам позивач у телефонній розмові 05 вересня 2025 року повідомив директора Східного МРЦ про свій намір звільнитися та працевлаштуватися до вищого навчального закладу 16 вересня 2025 року. Це підтверджує, що позивач діяв свідомо та добровільно, маючи чіткий план щодо зміни місця роботи з метою отримання бронювання. Щодо твердження позивача про те, що він був введений в оману керівництвом Східного МРЦ, суд зазначає наступне. Позивач стверджує, що йому було повідомлено про відпустки керівництва та необхідність подати заяву саме 05 вересня 2025 року. Однак ця інформація не свідчить про введення в оману. Роботодавець надав позивачу фактичну інформацію про відпустки керівництва та організаційні питання, пов`язані з процедурою звільнення. При цьому позивач мав достатньо часу для обдумування свого рішення, оскільки ще з початку липня 2025 року він розпочав пошук нового місця роботи та усвідомлював необхідність зміни роботодавця. Крім того, наказами Східного МРЦ № 16/1-ОД від 16.02.2024 року та № 538/к від 15.08.2025 року не передбачено, що особа, на яку було покладено виконання обов`язків директора Східного МРЦ, не уповноважена на прийняття рішень про звільнення працівників. Таким чином, твердження позивача про неможливість прийняття рішення щодо його звільнення у період відпусток керівництва не відповідає дійсності. Слід зазначити, що позивач також намагався працевлаштуватися до Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка», про що свідчить його заява від 09 вересня 2025 року про призначення на посаду старшого викладача з 16 вересня 2025 року. Це підтверджує, що на момент подання заяви про звільнення 05 вересня 2025 року позивач мав чіткий намір щодо зміни місця роботи та діяв свідомо і добровільно. Позивач стверджує, що мало місце упереджене ставлення з боку керівництва Східного МРЦ, яке проявлялося у безпідставному системному депреміюванні та виключенні зі списку на бронювання, що становить, за його твердженням, дискримінацію. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Відповідно до частини другої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування відсутності факту дискримінації покладається на відповідача. З матеріалів справи вбачається, що преміювання працівників Східного МРЦ здійснюється відповідно до Положення про встановлення надбавок, доплат, здійснення преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам територіальних відділень Координаційного центру з надання правової допомоги регіональних та місцевих центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Координаційного центру з надання правової допомоги від 31 серпня 2016 року № 178 (в редакції наказу від 27 липня 2020 року № 15). Згідно з цим Положенням, розмір премії відповідно до створеного фонду економії оплати праці працівників становить 10 відсотків посадового окладу. Встановлення премії понад 10 відсотків посадового окладу здійснюється в межах економії фонду оплати праці працівників за рахунок передбачених у кошторисі видатків на оплату праці. Матеріали справи підтверджують, що розмір премії позивача у 2025 році становив: січень - 90%, лютий - 90%, березень - 90%, квітень - 90%, травень - 100%, червень - 100%, липень - 90%, серпень - 80% до нарахованої місячної заробітної плати. Таким чином, розмір премії позивача значно перевищував базовий розмір у 10%, що свідчить про відсутність депреміювання. Встановлення розміру премій є дискреційним повноваженням керівника підприємства, який приймає рішення на підставі оцінки якості виконання працівником своїх посадових обов`язків, досягнутих трудових успіхів, відсутності порушень трудової і виконавської дисципліни. З матеріалів справи вбачається, що розмір премії позивача коливався у межах 80-100%, що є високим показником і не свідчить про упереджене ставлення. Встановлено, що Східний МРЦ є організацією критично важливою для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період згідно з наказами Міністерства юстиції України від 18.03.2024 року № 718/5 та від 06.02.2025 року № 319/5. Згідно з пунктом 8 Порядку бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2023 року № 76, керівники державних органів, підприємств, установ та організацій відповідають за включення військовозобов`язаних працівників до списків. Таким чином, визначення переліку осіб, які підлягають включенню до списку на бронювання, відноситься до дискреційних повноважень керівника. З матеріалів справи вбачається, що Східним МРЦ було заброньовано шість працівників Центрально-Східного управління надання безоплатної правничої допомоги Східного МРЦ, а не два, як стверджував позивач. При цьому жоден із працівників керівного та управлінського складу в Східному МРЦ не був заброньований, за винятком випадку бронювання позивача у період вересня 2024 року - березня 2025 року, що свідчить про відсутність упередженого ставлення до позивача, оскільки він навіть отримував перевагу порівняно з іншими начальниками управлінь. Чинне законодавство не містить обов`язку для роботодавця здійснювати бронювання працівників як суттєву умову укладення трудового договору. Бронювання є правом, а не обов`язком роботодавця, і здійснюється з урахуванням специфіки роботи працівників та важливості відповідного напряму роботи в забезпеченні належного функціонування установи. Позивач не навів конкретних ознак (раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак), за якими він зазнав обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами. Позивач обмежився загальними посиланнями на ймовірну, на його думку, протиправну поведінку відповідача без її конкретизації, без наведення змісту чи обставин конкретних дій, які б мали систематичний, тривалий і умисний характер. Відповідач довів відсутність дискримінації, надавши докази про високий рівень преміювання позивача (80-100% до нарахованої місячної заробітної плати) та бронювання шести працівників Центрально-Східного управління. Таким чином, закиди позивача щодо дискримінації є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача було здійснено відповідно до вимог чинного законодавства з дотриманням усіх умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Сторони дійсно дійшли домовленості про припинення трудового договору за взаємною згодою - позивач подав заяву про звільнення 05 вересня 2025 року, роботодавець того ж дня погодив звільнення та видав наказ. Волевиявлення працівника на припинення трудового договору було наявним у момент видачі наказу про звільнення. Позивач діяв свідомо та добровільно, маючи чіткий намір щодо зміни місця роботи з метою отримання бронювання в іншій установі. Після досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін позивач не мав права в односторонньому порядку відкликати свою заяву про звільнення. Власник або уповноважений ним орган обґрунтовано відмовив у задоволенні заяв позивача про відкликання заяви про звільнення, оскільки відсутня згода власника на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Гарантії статті 119 КЗпП України не можуть бути застосовані у даному випадку, оскільки домовленість про звільнення була досягнута та юридично оформлена 05 вересня 2025 року, тобто до моменту призову позивача на військову службу 13 вересня 2025 року. Чинне законодавство не забороняє звільнення працівника за угодою сторін, якщо таке волевиявлення було висловлено працівником добровільно до моменту призову. Твердження позивача про «введення в оману» не підтверджені належними доказами. Натомість, намір позивача змінити роботу підтверджується фактом подання ним заяви про працевлаштування до Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка», а також його власними словами у телефонній розмові з директором Східного МРЦ 05 вересня 2025 року про намір звільнитися та працевлаштуватися до вищого навчального закладу. Доводи позивача щодо дискримінації є необґрунтованими, оскільки встановлення розміру премій та формування списків на бронювання є дискреційними повноваженнями керівника підприємства, а відповідач довів відсутність упередженості наданням даних про високий рівень преміювання позивача 80-100% до нарахованої місячної заробітної плати та бронювання шести працівників Центрально-Східного управління. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Згідно з частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові судові витрати, понесені судом у зв`язку з розглядом справи, присуджуються на користь держави з боку, яка не має права на звільнення від судових витрат, пропорційно розміру неудоволених позовних вимог. Частиною четвертою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у випадках відмови в позові, залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, поверненню не підлягає. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а в позові відмовлено, судові витрати не розподіляються.

Outcome: dismissed