Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

ТзОВ «ФК «Кредит Капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути заборгованість за Договором про споживчий кредит №3177707 від 10.11.2020 року у розмірі 19680 грн. 66 коп., судовий збір на суму 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 8000 гривень. Обґрунтовує позов тим, що 10.11.2020 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено Договір №3177707 про надання споживчого кредиту, згідно умов якого сума кредиту складає 6 000 гривень Відповідно до п.9.2 кредитного договору, Договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання споживачем зобов`язань за ним. Згідно п.2.1 вказаного договору кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] , або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту. Посилається на те, що 26.05.2021 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Україна», як фактором, укладено договір про відступлення прав вимоги №ККАУ-26052021, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором. До ТОВ «ФК «Кредит Україна» відповідно до укладеного договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором №3177707 від 10.11.2020 року. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по Кредитному договору №3177707 від 10.11.2020 року перед позивачем не сплачена і складає 19680 грн., з яких: 6000 тіло кредиту, 13680 нараховані проценти. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити. Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30.10.2025 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився, однак скерував на адресу суду заяву, у якій просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] та його представник, адвокат Бігусяк М.В., в судове засідання не зявилися, представник скерував на адресу суду відзив на позовну заяву. У відзиві зазначає, що з наведеними у позові обставинами відповідач не погоджується, оскіьки кредитних коштів за вказаним договором він не отримував. Посидається на те, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст..9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Наявний у матеріалах справи лист ТОВ «ФУ «Контрактовий дім» від 18.07.2025 року №7/131/77 щодо перерахування 6000 гривень на карту № [NUMBER] не може бути віднесений до первинних документів оформлених відповідно до ст..9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Крім того, з наданої квитанції неможливо встановити особу платника та отримувача коштів, а також належним чином ідентифікувати отримувача як [PERSON] , що унеможливлює використання такого документу як належного доказу перерахування кредитних коштів саме відповідачу. Також зазначає, що картка № [NUMBER] прямо зазначена в Договорі і саме на цю картку, за твердженням позивача, мали бути зараховані кошти, однак позивачем із невідомих причин заявлено клопотання про витребування доказів стосовно картки № [NUMBER] , яка не згадується ні в договорі, ні в будь якому іншому документі, поданому позивачем. Вважає, що така непослідовність додатково свідчить про відсутність належного підтвердження факту перерахунку коштів відповідачу. За таких обставин, вважає, що позивач не надав суду жодних належних доказів, які підтверджують надання відповідачу кредитних коштів, в порядку передбаченому умовами Договору позики. Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 10.11.2020 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено Договір №3177707 про надання споживчого кредиту, згідно умов якого сума кредиту складає 6 000 гривень Відповідно до п.9.2 кредитного договору, Договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання споживачем зобов`язань за ним. Згідно п.2.1 вказаного договору кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] , або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту (а.с.14-17). Відповідно до паспорту споживчого кредиту №3177707, від 10.11.2020 року ТОВ «Авентус Україна» визначило [PERSON] кредит в сумі 6000 гривень, строк кредитування 30 днів, мета отримання: споживчі (особисті) потреби (а.с.12-13). Згідно Довідки про ідентифікацію, яка підготовлена ТОВ «Авентус Україна», суд встановив, що цим документом підтверджується, що [PERSON] ідентифікований цим товариством шляхом акцептування договору позичальником у спосіб підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора М699181, що мало місце 10.11.2025 о 10:32:57 (а.с.18 зворот). Відповідно до інформації ТзОВ «ФК «Контрактовий дім» від 18.07.2025 року вбачається, що 10.11.2020 ТОВ «Авентус Україна» здійснено перерахунок коштів в сумі 6 000 гривень на картку № [NUMBER] , номер замовлення 12089131 (в.ч.19). 26.05.2021 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Україна», як фактором, укладено договір про відступлення прав вимоги №ККАУ-26052021, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором. До ТОВ «ФК «Кредит Україна» відповідно до укладеного договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором №3177707 від 10.11.2020 року (а.с.24 зворот-29). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №3177707 від 10.11.2020 року заборгованість відповідача [PERSON] станом на дату звернення до суду складає 19680 грн., з яких: 6000 тіло кредиту, 13680 нараховані проценти (а.с.20-24). Відповідно до інформації АТ КБ «Приват Банк» вбачається, що на імя [PERSON] в банку емітовано картку № [NUMBER] , на яку було зараховано кошти в сумі 6000 гривень 10.11.2020 року, платник: інформація відсутня (а.с.61). Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Щодо укладення кредитних договорів в електронному вигляді. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З матеріалів справи встановлено, що кредитний договір №3177707 від 10.11.2020 року підписаний відповідачем електронним підписом. Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредиторів подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого кредитори надіслали відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор для підпису договору про надання споживчого кредиту №3177707 та паспорту споживчого кредиту, які відповідач використав для підтвердження підписання кредитного договору. Без здійснення зазначених вище дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» оспорювані кредитні договори вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 , від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі 561/77/19. Щодо виконання умов кредитного договору. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти, і в подальшому порушив обов`язок із їх повернення, тобто не виконував, або неналежним чином виконував умови кредитного договору №3177707 від 10.11.2020 року. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. Однак станом на день ухвалення рішення матеріали справи не містили первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які підтверджують наявність заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором. Розрахунок заборгованості та інформація ТзОВ «ФК «Контрактовий дім» від 18.07.2025 року не є належними доказами наявності заборгованості та її розміру та не є первинними документами у розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Крім того, картка № [NUMBER] прямо зазначена в Договорі і саме на цю картку, за твердженням позивача, мали бути зараховані кошти, однак позивач подав клопотання про витребування доказів стосовно картки № [NUMBER] , що не згадується ні в договорі, ні в будь якому іншому документі, поданому позивачем, що свідчить про відсутність належного підтвердження факту перерахунку коштів. Отже, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження належності [PERSON] банківської картки № [NUMBER] , а також докази на підтвердження надання Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» [PERSON] кредиту в сумі 6000 грн шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані [PERSON] . Товариству з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» з метою отримання кредиту. З урахуванням того, що на підтвердження позовних вимог позивач не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують надання відповідачу [PERSON] кредитних коштів у розмірі, які були передбачені кредитним договором, наявність заборгованості за тілом кредиту та процентами, суд доходить висновку про те, що позивач не довів наявність заборгованості у розмірі, вказаному у наданому ним розрахунку за кредитним договором №3177707 від 10.11.2020 року. До подібних висновків дійшов Верховний Суду постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25травня 2021року у справі №554/4300/16-ц,від 26 травня 2021року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021року у справі №209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі №686/6783/21. Зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі ст.ст. 6, 206, 526, 628, 628, 638, 639, 1054 ЦК України, ст.ст. Закону України «Про електронну комерцію», ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»,

Outcome: dismissed