Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачки. 27 серпня 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Простор Груп» про визнання трудових відносин припиненими, та просила: 1. Визнати припиненими трудові правовідносини між Позивачкою [PERSON] та ТОВ «Медіа Простор Груп» з 18.02.2024 року у зв`язку з початком відпустки Позивачки у зв`язку з вагітністю та пологами, про яку було офіційно відомо Відповідачу. 2. Зобов`язати ТОВ «Медіа Простор Груп» внести відповідний запис до трудової книжки Позивачки про звільнення з роботи та направити відповідну інформацію до Пенсійного Фонду України. 3. Зобов`язати ТОВ «Медіа Простор Груп» здійснити [PERSON] нарахування та виплату заробітної плати на посаді менеджера (управителя) з реклами за період роботи з 24.02.2022 по 18.02.2024 з урахуванням компенсації за затримку виплат та індексації відповідно до ст. 625 ЦК України та ст. 34 Закону України Про оплату праці. 4. Відшкодувати моральну шкоду, завдану бездіяльністю роботодавця, у розмірі 5000 гривень. 5. Стягнути з Відповідача на користь Позивачки судові витрати за подання цієї позовної заяви та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що з 04.10.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Медіа Простор Груп» (ідентифікаційний код 42366038) виникли трудові правовідносини на підставі наказу №5 від 04.10.2018 року. Позивачка була прийнята на посаду менеджера (управителя) з реклами, що підтверджується записом у трудовій книжці. Проте, починаючи з лютого 2022 року, ТОВ «Медіа Простор Груп» фактично припинило свою господарську діяльність. Надалі товариство змінило директора та юридичну адресу. З цього періоду заробітна плата Позивачці не нараховувалася та не виплачувалася. Разом із тим, відповідні записи про звільнення до трудової книжки внесені не були, наказ про звільнення не видавався, а відомості до Пенсійного фонду України не надані. Таким чином, роботодавець станом на лютий 2022 року фактично ухилився від виконання своїх прямих обов`язків, що призвело до невиправданого та протиправного утримання Позивачки у трудових відносинах протягом тривалого часу. У зв`язку з цим Позивачка фактично позбавлена можливості офіційного працевлаштування та реалізації свого конституційного права на працю (ст. 43 Конституції України). Як наслідок, Позивачка зазнала: 1) матеріальної шкоди, адже позбавлена гарантованого доходу та соціальних гарантій; 2) моральної шкоди, що виражається у неможливості реалізації її права на працю, професійний розвиток та соціальну самореалізацію. Крім того, незаконна відсутність оформлення звільнення призводить до порушення прав Позивачки на стаж, що впливає на розмір майбутньої пенсії та страхових виплат. Додатково зазначає, що 18.02.2024 року Позивачка офіційно розпочала відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами, про що було відомо керівництву ТОВ «Медіа Простор Груп». У зв`язку з цим саме 18.02.2024 року є юридично значимою датою, з якої слід визнати припинення трудових правовідносин, оскільки роботодавець, усвідомлюючи настання зазначених обставин, фактично ухилився від виконання своїх обов`язків щодо забезпечення трудових гарантій та оформлення належного звільнення. Позивачка неодноразово зверталася до колишнього керівника ТОВ «Медіа Простор Груп» [PERSON] , через засоби зв`язку та месенджери із проханням внести запис до трудової книжки про звільнення та направити відповідну інформацію до Пенсійного фонду України, однак отримувала відмову. Усі звернення Позивачки залишилися без реагування: керівництво ТОВ «Медіа Простор Груп» не надало жодної відповіді, не здійснило жодних дій щодо виплат заробітної плати, оформлення трудових документів та повідомлення Пенсійного фонду України. Ця бездіяльність свідчить про зловживання правами роботодавцем та ухилення від виконання покладених на нього законом обов`язків. Таким чином, Позивачка вичерпала всі можливі способи досудового врегулювання трудового спору. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі 27 серпня 2025 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями в Оболонському районному суді міста Києва, куди з даним позовом звернулася позивачка, указана позовна заява передана для розгляду судді Ткач М.М. 01 вересня 2025 року, ухвалою судді Оболонського районного суду міста Києва Ткач М.М. справу направлено за підсудністю до Соборного районного суду міста Дніпра, до якого вона надійшла засобами поштового зв`язку 27 жовтня 2025 року. 27 жовтня 2025 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями в Соборному районному суді міста Дніпра, справу передано для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою судді від 31 жовтня 2025 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою судді від 21 листопада 2025 року, за заявою позивачки, до участі у справі у якості третьої особи залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області. Судом направлялися відповідачу копія позовної заяви та повідомлення про розгляд даної справи, однак вони повернулися підприємством поштового зв`язку не врученими, відповідач своїм правом на подачу відзиву на позов не скористався, третя особа письмових пояснень до суду не направила. З цього приводу суду зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б, від 21 січня 2021 року у справі № 910/16249/19, від 19 травня 2021 року у справі № 910/16033/20, від 20 липня 2021 року у справі № 916/1178/20). Крім того, добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24.09.2019 по справі №825/1109/16, від 20.10.2020 по справі №140/30/20, від 14.07.2022 по справі №120/479/21-а. За таких умов, суд розглядає справу за наявними у ній доказами. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що з 04.10.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Медіа Простор Груп» (ідентифікаційний код 42366038) виникли трудові правовідносини на підставі наказу №5 від 04.10.2018 року. Позивачка була прийнята на посаду менеджера (управителя) з реклами, що підтверджується записом у трудовій книжці. Проте, починаючи з лютого 2022 року, ТОВ «Медіа Простор Груп» фактично припинило свою господарську діяльність. Надалі товариство змінило директора та юридичну адресу. З цього періоду заробітна плата Позивачці не нараховувалася та не виплачувалася. Разом із тим, відповідні записи про звільнення до трудової книжки внесені не були, наказ про звільнення не видавався, а відомості до Пенсійного фонду України не надані. Таким чином, роботодавець станом на лютий 2022 року фактично ухилився від виконання своїх прямих обов`язків, що призвело до невиправданого та протиправного утримання Позивачки у трудових відносинах протягом тривалого часу. У зв`язку з цим Позивачка фактично позбавлена можливості офіційного працевлаштування та реалізації свого конституційного права на працю (ст. 43 Конституції України). Як наслідок, Позивачка зазнала: 1) матеріальної шкоди, адже позбавлена гарантованого доходу та соціальних гарантій; 2) моральної шкоди, що виражається у неможливості реалізації її права на працю, професійний розвиток та соціальну самореалізацію. Крім того, незаконна відсутність оформлення звільнення призводить до порушення прав Позивачки на стаж, що впливає на розмір майбутньої пенсії та страхових виплат. Додатково зазначає, що 18.02.2024 року Позивачка офіційно розпочала відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами, про що було відомо керівництву ТОВ «Медіа Простор Груп». У зв`язку з цим саме 18.02.2024 року є юридично значимою датою, з якої слід визнати припинення трудових правовідносин, оскільки роботодавець, усвідомлюючи настання зазначених обставин, фактично ухилився від виконання своїх обов`язків щодо забезпечення трудових гарантій та оформлення належного звільнення. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням цієї норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07.07.2004 у справі № 1-14/2004, від 16.10.2007 у справі № 1-16/2007 та від 29.01.2008 у справі № 1-5/2008 зауважив, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядається як природна потреба людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. З огляду на усталену практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справі «Волков проти України»), держава повинна забезпечити ефективні механізми захисту права на працю, включно з правом на припинення трудових відносин у разі протиправної бездіяльності роботодавця. Стаття 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Водночас, відсутність виплат та невнесення записів про звільнення фактично ставлять працівника у залежне положення, порушуючи принципи свободи праці. Згідно з ч.1 ст.21 Кодексу законів про працю України (КЗпП), трудовий договір є угодою між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, а роботодавець забезпечити умови праці та своєчасно виплачувати заробітну плату. Відповідно до ст.47 КЗпП, при звільненні роботодавець зобов`язаний видати трудову книжку та провести повний розрахунок у день звільнення. Відповідно до Постанови Верховного Суду у справі № 804/3941/17 від 10.02.2020 року, примусове припинення трудових відносин може бути застосоване у випадках, коли роботодавець фактично припинив діяльність, а звільнення працівника неможливе у загальному порядку. Також Верховний Суд у своїх Постановах неодноразово наголошував на тому, що якщо роботодавець не видав наказ про звільнення і не подав відповідних відомостей до Пенсійного фонду, це є незаконним утриманням працівника в трудових відносинах. Зокрема, такий висновок був викладений у Постанові Верховного Суду у справі №761/2856/21 від 18.07.2022 року. В даному випадку, надані Позивачкою докази свідчать про те, що наразі процедура припинення трудових відносин між Позивачкою та ТОВ «Медіа Простор Груп» не виконана, у Позивачки відсутня можливість припинити трудові відносини в інший спосіб, крім звернення до суду, оскільки усі звернення до ТОВ «Медіа Простор Груп» залишені без реагування. Суд вважає, що бездіяльність відповідача у даному випадку є порушенням законодавства України про працю, міжнародних актів та практики Верховного Суду, що обґрунтовує необхідність судового втручання та поновлення порушених прав позивачки шляхом задоволення позову. Водночас, щодо вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує наступне. За ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В даному випадку, суду не надано доказів понесення позивачкою витрат на правовому допомогу, у зв`язку з чим в цій частині позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки 1211,20 грн. в рахунок відшкодування її витрат по сплаті судового збору, які підтверджено відповідною квитанцією. Враховуючи викладене та

Outcome: partial