Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-18 00:00:00

23 вересня 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка навчається. В обґрунтування своїх вимог вказує, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . [PERSON] є студентом 4-го курсу відділу комп`ютерних технологій Кам`янець-Подільського фахового коледжу індустрії, бізнесу та інформаційних технологій. Також він є студентом 1 курсу Суспільної Академії Наук в місті Лодзь Республіки Польща. Дитина потребує матеріальної підтримки зі сторони батька, оскільки позивачці важко самостійно його утримувати. Тому [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на утримання сина на період його навчання. Ухвалою судді від 26 вересня 2025 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду письмову заяву, в якій просить слухати справу за її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неприбуття суд не повідомив, відзив на позов не подав. Відповідно до змісту ч. 7 ст. 128, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Як вбачається із відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1819456 від 25 вересня 2025 року, місце проживання [PERSON] зареєстроване у [ADDRESS] . Надіслана [PERSON] судова повістка повернулася до суду із повідомленням про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Такі дані вказані у поштовому повідомленні, яке повернулося до суду у зв`язку з неможливістю вручення судової повістки на 19 грудня 2025 року на 11 год 15 хв. Іншої адреси свого місця проживання чи перебування [PERSON] суду не повідомлено. Тому у зв`язку з відсутністю [PERSON] за адресою місця реєстрації суд вважає, що останній повідомлений належним чином. У відповідності до положень ст.ст. 223 ч. 4, 280-284 ЦПК України суд за згодою позивачки вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 24 вересня 2009 року. [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Син сторін зареєстрований разом із позивачкою у [ADDRESS] . [PERSON] є студентом денної форми навчання 4-го курсу відділу комп`ютерних технологій Кам`янець-Подільського фахового коледжу індустрії, бізнесу та інформаційних технологій, навчається за контрактом. Інший повнолітній син позивачки [PERSON] є студентом денної форми навчання 3-го курсу факультету економіки і управління Хмельницького національного університету. Також [PERSON] має на утриманні ще двох малолітніх дітей від іншого шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Позивачка має право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей. Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 12 липня 2017 року, свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] від 21 листопада 2023 року, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17 лютого 2010 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 17 лютого 2010 року, свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 24 липня 2004 року, свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] від 17 лютого 2010 року, довідкою Хмельницького національного університету № 34550 від 09 вересня 2025 року, довідкою Кам`янець-Подільського фахового коледжу індустрії, бізнесу та інформаційних технологій № 128 від 02 вересня 2025 року, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 1141 від 08 вересня 2025 року, посвідченням щодо наявності статусу багатодітної сім`ї серії [NUMBER] від 24 січня 2024 року. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст. 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з тим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ст. 200 цього ж Кодексу суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Проаналізувавши досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач здатний утримувати свого повнолітнього сина [PERSON] . На думку суду, з [PERSON] слід стягувати аліменти на утримання повнолітнього сина в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Визначаючи цей розмір, суд враховує матеріальне становище сина сторін [PERSON] , який навчається на денній формі навчання, має підтримку від матері та виховується у багатодітній сім`ї. Суд бере до уваги і ту обставину, що відповідачем на надано будь-яких доказів щодо неспроможності сплачувати аліменти в розмірі, про який просить позивачка. Разом з тим, у своїй позовній заяві [PERSON] просить суд стягувати аліменти в розмірі не меншому, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Проте визначення розміру аліментів з урахуванням нижньої межі - не нижче 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку передбачено нормами\~СК України, які регулюють обов`язок батьків утримувати неповнолітніх дітей, однак нормами\~ст. 199 СК України\~не передбачено. Положеннями\~ст. 201 СК України\~не передбачено застосування вимог\~ст. 182 СК України\~для визначення мінімального граничного розміру аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Зазначене у\~ст. 200\~\~СК\~\~України\~відсилання до норми\~ст. 182 цього Кодексу\~стосується лише врахування судом тих обставин, які мають істотне значення та впливають на розмір аліментів (ч. 1\~ст. 182 СК України). Таким чином, відсутні законні підстави для визначення розміру аліментів з урахуванням нижньої межі - 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, передбаченої нормами\~СК України, які регулюють обов`язки батьків утримувати неповнолітніх дітей. Зазначене відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 478/2108/16-ц, провадження № 61-12433св18; від 21 листопада 2018 року у справі № 382/1093/16-ц, провадження № 61-12568св18п. У силу п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання розподілу судових витрат у справі, суд враховує те, що позивачка на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при пред`явленні позову, тому суд вважає, що відповідно до ст. 141 ЦПК України його слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved