Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із вказаними позовами, у яких, враховуючи заяви про зміну предметів позовів від 11 листопада 2024 року, 15 листопада 2024 року, шляхом їх доповнення додатковою позовною вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння до первісних позовних вимог, просили: ???- визнати недійсним Договір іпотеки від 13.01.2021 року, укладений між [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстровано у реєстрі за № 59; ???визнати недійсним Договір від 12.01.2022 року про внесення змін та доповнень, укладений між [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстровано у реєстрі за № 64 до Договору іпотеки від 13.01.2021 року; ??скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56127733 від 13.01.2021 12:16:18, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. про реєстрацію іпотеки номер запису про іпотеку № 40096393 від 13.01.2021 року; ???скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 62814009 від 12.01.2022 12:58:17, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. про реєстрації змін іпотеки; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 56127640 від 13.01.2021 12:12:05 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу В.С. про реєстрацію заборони номер запису про обтяження № 40096254 від 13.01.2021 року; ???припинити іпотеку (номер запису про іпотеку № 40096393 від 13.01.2021 року) щодо квартири загальна площа 58.2 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] . РНОНМ: 1323001380000; припинити заборону ) номер запису про обтяження № 40096254 від 13.01.2021 року) щодо квартири, загальна площа 58.2 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] , РНОНМ: 1323001380000. ???Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в повному обсязі (№ 757/11194/24-ц); - визнати недійсним Договір іпотеки від 12.07.2019 року, посвідченого ПНКМНО Войтовським В.С., зареєстровано у реєстрі за № 1893; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47756648 від 12.07.2019 14:08:09, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. про реєстрацію іпотеки номер запису про іпотеку № 32372448 від 12.07.2019 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47756421 від 12.07.2019 14:00:58, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. про реєстрацію заборони номер запису про обтяження № 32372286 від 12.07.2019 року; припинити іпотеку, номер запису про іпотеку № 32372448 від 12.07.2019 року щодо квартири, загальна площа 119.8 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] , РНОНМ: 1606681780382; припинити заборону номер запису про обтяження № 32372286 від 12.07.2019 року, щодо квартири, загальна площа 119.8 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] , РНОНМ: 1606681780382; визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 28.11.2023 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лігун А.І., зареєстрованого у реєстрі за № 7731; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70438848 від 28.11.2023 16:55:50, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лігун А.І., про реєстрацію права власності щодо квартири РНОНМ: 1606681780382 за адресою: [ADDRESS] ; припинити право власності, номер відомостей про речове право: 52719764 від 28.11.2023 року, [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] щодо квартири загальна площа 119.8 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] , РНОНМ: 1606681780382. Витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) квартиру загальною площею 119.8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1606681780382) (№757/23325/24-ц); - визнати недійсним Договір іпотеки від 29.01.2020 року, посвідченого ПНКМНО Войтовським В.С., зареєстровано у реєстрі за № 133; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50881264 від 29.01.2020 21:26:09, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. про реєстрацію іпотеки, номер запису про іпотеку № 35251002 від 29.01.2020 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50881252 від 29.01.2020 21:20:31, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. про реєстрацію заборони, номер запису про обтяження № 35250979 від 29.01.2020 року; припинити іпотеку, номер запису про іпотеку № 35251002 від 29.01.2020 року, щодо квартири загальною площею 89,60 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1322979580000); припинити заборону номер запису про обтяження № 35250979 від 29.01.2020 року щодо квартири загальною площею 89,60 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1322979580000); визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 28.11.2023 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лігун А.І., зареєстрованого у реєстрі за № 7730; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70438992 від 28.11.2023 17:01:06, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лігун А.І., про реєстрацію права власності щодо квартири загальною площею 89,60 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1322979580000); припинити право власності номер відомостей про речове право: 52719880 від 28.11.2023 року [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] щодо квартири загальною площею 89,60 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1322979580000); витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) квартиру загальною площею 89,60 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1322979580000) ( № 757/38259/24-ц). В обґрунтування позовів вказано наступне. 21 лютого 2024 року невідомі особи здійснили фізичну заміну замків у квартирі [ADDRESS] загальною площею 89,60 кв.м., яка належить позивачу [PERSON] , починаючи з 14.06.2005 року, обмежують власника та представників власника у допуску до квартири, особистих цінних речей та документів, що знаходяться у цій квартирі, повідомляючи, що квартира, починаючи з 28.11.2023 року, належить новому власнику, яким являється [PERSON] , який нібито купив цю квартиру. Позивач [PERSON] запевняє, що жодного відчуження даної квартири не погоджував та не здійснював, оскільки тривалий час перебував за кордоном. Того ж дня, ці ж самі невідомі люди прийшли до квартири [PERSON] [ADDRESS] та намагалися фізично проникнути туди, спробувавши зламати замки, однак оскільки в квартирі наразі також проживає орендар, [PERSON] , на підставі Договору оренди квартири від 12.03.2019 року, останній викликав поліцію та не надав, цим невідомим особам проникнути в середину квартири. Ці особи повідомили йому, що, починаючи з 28.11.2023 року власником цієї квартири є [PERSON] 22 лютого 2024 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Крижовим Д.В. отримано інформаційну довідку з ДРРПННМ за № 366945189, з якої вбачається, що 28.11.2023 року новим власником, квартири став [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер: 7730, виданий 28.11.2023, видавник: Лігун А.І., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Продавцем квартири, яка належала позивачу [PERSON] була відповідач [PERSON] , яка була іпотекодержателем цієї квартири за Договором іпотеки від 29.01.2020 року, який забезпечує вимоги іпотекодержателя за Договором позики від 12.07.2019 року. Також, 22 лютого 2024 року представником [PERSON] - адвокатом Крижовим Д.В. було отримано інформаційну довідку з ДРРПННМ за № 366944439, з якої вбачається, що 28.11.2023 року новим власником квартири позивача [PERSON] став [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 28.11.2023 року, посвідченого ПНКМНО Лігун А.І., зареєстрованого у реєстрі за № 7731. Продавцем квартири, яка належить [PERSON] була відповідач [PERSON] , яка була іпотекодержателем цієї квартири за Договором іпотеки від 12.07.2019 року, посвідченого ПНКМНО Войтовським В.С., зареєстровано у реєстрі за № 1893. Третя особа [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Роні Гарелі, адвокатом і нотаріусом м. Тель-Авів, держава Ізраїль, 06.07.2017 року, апостиль № 16235/3 від 14.08.2017 року, підписала від імені позивача [PERSON] два договори іпотеки відносно передачі двох його квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] в іпотеку за адресою: [ADDRESS] . Позивачі зазначили, що [PERSON] є дружиною [PERSON] , який виступає позичальником та боржником за Договором позики від 12.07.2019 року за реєстровим № 1892, на суму 392 000,00 доларів США, та Договором позики від 13.01.2021 року на суму 111 000 доларів США, а тому з метою забезпечення виконання грошового обов`язку свого чоловіка, остання переслідуючи свої власні інтереси та інтереси свого чоловіка, а не інтереси позивачів передала в іпотеку квартири, які їй не належать з метою майнового поручительства за неповернення грошових коштів її чоловіком двом позикодавцям на загальну суму 503 000 доларів США. Що стосується квартири [ADDRESS] загальною площею 58,20 кв.м., яка належить позивачу [PERSON] , то як стало відомо з інформаційної довідки з ДРРПННМ за № 367136075, остання станом на сьогодні все ще перебуває у власності [PERSON] . Однак у ДРРПННМ відносно цієї квартири також міститься запис про іпотеку № 40096393 від 13.01.2021 року на підставі Договору іпотеки від 13.01.2021 року; Договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 12.01.2022. Цей договір іпотеки виступає забезпеченням Договору позики від 13.01.2021 року між іпотекодержателем та [PERSON] . На думку позивачів, зазначене свідчить про організовані дії направлені на заволодіння квартирами позивачів за допомогою укладення правочинів позики, договорів іпотеки та стягнення заборгованості за рахунок задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, на аналогічних підставах та у аналогічний спосіб ці ж самі особи заволоділи і квартирою позивача [PERSON] , так і квартирою позивача [PERSON] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] стверджують, що тривалий час перебувають за кордоном, тому нічого не знали про обставини нібито відчуження їх майна на користь третіх осіб, згоди своєї не надавали та вважають, що такі правочини є недійсними та вчинені з метою завдання їм майнової шкоди в особливо великому розмірі, враховуючи що усі квартири територіально знаходяться у центрі столиці, та наразі оцінюються сукупно більше ніж 1 млн. доларів США за ринковою їх вартістю. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали відзиви на позови, зазначені позови позивачів [PERSON] , [PERSON] не визнали та просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на наступні обставини. Щодо введення позивачів в оману, відповідачі зазначали, що [PERSON] та [PERSON] знайомі з позивачами більше 25 років, працюють з [PERSON] та його синами, представляють їх інтереси. З метою покриття збитків [PERSON] та [PERSON] були оформлені договори позики, забезпечені майном позивачів. Таким чином, позови [PERSON] та [PERSON] носять штучний характер та подані з метою уникнення взятих на себе зобов`язань. Відповідачі стверджують, що позивачі діють очевидно недобросовісно та у їх діях наявні ознаки суперечливої поведінки. Так, будучи у постійних ділових відносинах з позивачами, [PERSON] регулярно вчиняла в їх інтересах правочини позики та іпотеки на підставі довіреностей. Зокрема, позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , на підставі довіреності від 06.07.2017 року уклав іпотечні договори з АТ «КОМІНБАНК» (ідентифікаційний код: 21580639) від 09.08.2017 року, зареєстровано в реєстрі за № 5168, 03.08.2018 року, зареєстровано в реєстрі за № 2105. Предметом іпотеки за цими договорами також була квартира за адресою: [ADDRESS] . Згодом, [PERSON] , в особі представника [PERSON] , на підставі довіреності від 06.07.2017 року, уклав Договір іпотеки з [PERSON] від 29.01.2020 року. Згідно з яким в забезпечення виконання зобов`язань боржника, іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, що є власністю іпотекодавця, а саме квартиру [ADDRESS] . [PERSON] , в особі представника [PERSON] , на підставі довіреності від 24.01.2019 року за реєстровим № 155, уклав Договір іпотеки з [PERSON] від 12.07.2019 року, згідно з яким, в забезпечення виконання зобов`язань боржника іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, що є власністю іпотекодавця, а саме квартиру [ADDRESS] . Від імені [PERSON] , при підписанні договору іпотеки від 13.01.2021, також діяла його представник [PERSON] , на підставі виданої [PERSON] довіреності від 06.07.2017 року. Враховуючи зазначене, відповідачі стверджують, що [PERSON] та [PERSON] на підставі власного волевиявлення, будучи обізнаними про ці правочини, про наміри та мету укладення таких правочинів, свідомо надавали довіреності [PERSON] для отримання грошових коштів у великих розмірах та передачі в іпотеку в забезпечення виконання майнових зобов`язань нерухомого майна, зокрема квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] та квартири номер [ADDRESS] . Наявність виданих довіреностей з широкими повноваженнями, в тому числі отримання і визнання будь-яких сум, з правом передачі в іпотеку майна на власний розсуд повіреною [PERSON] спростовує твердження позивачів про їх необізнаність в укладенні Договорів іпотеки від 12.07.2019 року, 29.01.2020 року, 13.01.2021 року та їх укладення не в інтересах позивачів. Довіреності видані позивачами, посвідчені в установленому законом порядку та компетентним органом держави, в якій такі документи були складені, проставлено апостилі, тобто позивачі своїми наступними діями схвалили укладені від їх імені договори, а тому слід дійти до висновку про наявність у останніх волевиявлення на укладання договорів позики, іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя, наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності у особи, яка уклала договори - [PERSON] . У довіреності, виданій [PERSON] від 24.01.2019 року за реєстровим № 155 на ім`я [PERSON] , визначено повноваження, які прямо передбачали можливість розпорядження квартирою [ADDRESS] шляхом передачі її в іпотеку, зокрема [PERSON] надано право укладати та підписувати договори застави (іпотеки) в забезпечення зобов`язань його та третіх осіб з іншими особами відносно зазначеної вище квартири. Довіреність від 24.01.2019 року була видана у строк до 24.01.2022 року. У довіреності, виданій [PERSON] від 06.07.2017 року, апостиль № 16235/3, на ім`я [PERSON] , визначено повноваження, які прямо передбачали можливість розпорядження квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] шляхом передачі їх в іпотеку. Довіреність містила повноваження вчиняти для [PERSON] та/чи у його інтересах будь-яких дій щодо належного йому на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна, зокрема кв. [ADDRESS] , визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд. Видача [PERSON] на ім`я [PERSON] довіреності із зазначенням формулювання «на власний розсуд», свідчить про надання повіреному максимально розширеної сфери повноважень, зокрема щодо самостійного прийняття рішень, які стосуються належного позивачу на праві приватної власності нерухомого майна. Твердження позивачів щодо того, що правочин, вчинений [PERSON] не в інтересах довірителів, а у своїх інтересах сім`ї, відсутності його волевиявлення, є безпідставними, оскільки довіреності від 24.01.2019 року, за реєстровим № 155, 06.07.2017 року, апостиль № 16235/3, були чинні, не відкликані, не анульовані та не оспорювались. Позивачі не надали доказів того, що [PERSON] діяла у власних інтересах, а не у їх, як довірителів. Після закінчення строку дії довіреності від 06.07.2017 року [PERSON] видав нову довіреність на [PERSON] від 06.08.2022 року у строк до 05.08.2026 року з ідентичними повноваженнями щодо розпорядження квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] шляхом передачі їх в іпотеку, яка теж недійсною не визнавалась. Позивачами не зазначені обставини та не надано доказів, які встановлюють наявність недобросовісності та нерозумності у поведінці сторін за договорами та те, що дії сторін таких договорів свідчать про відсутність реального наміру їх укладення і виконання. До того ж, враховуючи поведінку та дії позивачів, навіть якби були наявні будь-які ознаки перевищення повноважень повіреним, позивачі своїми власними діями, зокрема видачою нової довіреності [PERSON] з ідентичними повноваженнями, здійснили схвалення таких правочинів. Відомості про перебування предметів іпотеки (квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] та квартири номер [ADDRESS] ) саме у приватній власності позивачів, а не у спільній сумісній власності, містяться в усіх довіреностях, які ними видавались. Сума коштів яка була надана в позику [PERSON] не повернута, заборгованість складає 110000 тис. дол. США, що підтверджується відсутністю розписки про повернення грошових коштів, яка має бути написана власноручно позикодавцем на зворотному боці Договору позики, як визначено п. 2 Договору позики від 13.01.2021 року. Таким чином, оскільки основне зобов`язання не виконано, відсутні підстави вважати Договір іпотеки від 13.01.2021 року припиненим. Посилання [PERSON] , [PERSON] на факт перебування їх у шлюбі з [PERSON] , а згодом у шлюбі з [PERSON] з 25.05.2012 року, [PERSON] , відповідно, не свідчить про допущення будь-яких порушень під час вчинення оскаржуваних правочинів, оскільки предмети іпотеки є особистою приватною власністю позивачів, а отже, згода дружин не вимагається. Відповідачі зазначають, що враховуючи безпідставність тверджень про пов`язаність нотаріусів, які вчиняли реєстраційні дії та учасників правовідносин, які були сторонами оспорюваних договорів та те, що чинне законодавство встановлює презумпцію добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, зокрема забезпечує захист добросовісного іпотекодержателя від недобросовісних дій іпотекодавців, абсолютно необґрунтованим є твердження позивачів про відсутність добросовісності набуття права власності. У своїх поясненнях треті особи зазначили, що посилання позивача щодо того, що оспорювані правочини являються фраудиторними являється безпідставним та необґрунтованим. [PERSON] будучи більше 20 років повіреним [PERSON] неодноразово за його дорученням і схваленням укладала договори позики, іпотеки, застави та інші. Позивач не надав доказів про використання коштів в інтересах сім`ї [PERSON] . Зміст виданої довіреності свідчить про надання повіреним на укладання від імені довірителя, в тому числі і договору іпотеки з правом передавати в іпотеку конкретну квартиру та визнавати будь-які суми на власний розсуд. Посилання позивача щодо відсутності згоди другого з подружжя на укладення договору іпотеки, на думку третіх осіб, не заслуговує на увагу, з огляду на те, що позивач надавав своєму повіреному рішення суду про розірвання шлюбу та окрім цього, вказане майно не має статусу спільної сумісної власності подружжю. Окрім цього, пояснили, що звинувачення позивача у тому, що [PERSON] у змові зі своїм чоловіком [PERSON] ввела позивача в оману, теж не знаходять свого обґрунтування, оскільки позивач достеменно знав, що кошти позичаються [PERSON] , для погашення боргу перед [PERSON] за договором позики від 12.07.2019 року, за яким [PERSON] позичив кошти, а [PERSON] виступив майновим поручителем та передав в іпотеку своє майно, з метою погашення іншої заборгованості Агрофірми Вишеньки, засновником якої є Ор-син [PERSON] перед [PERSON] та ТОВ «Корн Трейд ЛТД», до складу власників якого входив син [PERSON] , погашення боргу по договору Підряду від 2018 року укладеного між Агрофірма Вишеньки та ОК «ЖБК «ЖБКО-200» на суму 1 100 000,00 грн., що еквівалентно на день погашення заборгованості - 29 000, 00 дол США, що підтверджується договорами, виписками, розписками та квитанціями, та оплати інших рахунків компаній (електроенергія, податки та інш.) які підконтрольні [PERSON] . Таким чином, [PERSON] , будучи у нормальних ділових стосунках з [PERSON] та будучи повіреним [PERSON], неодноразово вчиняла правочини позики, іпотеки, договори фінансової поворотної допомоги, для забезпечення роботи компаніям де, власником був [PERSON] чи його сини [PERSON] та ОР. Такі дії погоджувалися з [PERSON]. Жодних дій на шкоду [PERSON] чи його підконтрольним компаніям не вчинала, навпаки забезпечувала функціонування цих компаній, погашаючи борги, сплачуючи податки та витрати компанії. Майно, яке є предметом іпотеки фактично забезпечувало виконання зобов`язань, які були вчинені в інтересах самого позивача на його прохання, з цією метою позивач видавав довіреності на укладення в тому числі і на укладення договорів Іпотеки. Подані позови, є надуманими та подані з метою уникнення виконання позивачами взятих на себе зобов`язань. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 11 березня 2024 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський В.С., [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним правочинів, скасування рішення приватного нотаріуса, припинення права іпотеки і заборони, надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 13 березня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі 757/11194/24-ц, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 14 березня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /т. І а. с. 55/. 15 березня 2024 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 19 березня 2024 року представник позивача [PERSON] подав за допомогою Електронного суду заяву про усунення недоліків, зареєстрована у суді 19 березня 2024 року /т. І а. с. 56-57, 59-64/. 02 квітня 2024 року ухвалою судді у справі 757/11194/24-ц відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні /т. І а. с. 65-66/. 26 квітня 2024 року через Електронний суд представник позивача подав клопотання про долучення доказів у справі /т. І а. с. 72-121/. 13 травня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду від представника третьої особи [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позов з додатками /т. І а. с. 122-240/. 22 травня 2024 року представник позивача подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи /т. І а. с. 241-246, т. ІІ а. с. 246/. 29 липня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли заперечення представника позивача на відзив третьої особи [PERSON] /т. ІІ а. с. 31-51/. 22 серпня 2024 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав до суду відзив на позов /т. ІІ а. с. 52-63/. 22 серпня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшло клопотання представника позивача про виправлення описки у позовній заяві у реєстраційному номері договору від 12 січня 2022 року /т. ІІ а. с. 80-82/. 13 вересня 2024 року через Електронний суд представник позивача подав клопотання про долучення доказів у справі757/11194/24-ц /т. ІІ а. с. 94-116/. 22 вересня 2024 року представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подала до суду клопотання про долучення доказів /т. ІІ а. с. 124-129/. 23 вересня 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав заперечення проти долучення доказів /т. ІІ а. с. 130-134/. 08 жовтня 2024 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав клопотання про долучення доказів у справі 757/11194/24-ц. Також, 08 жовтня 2024 року представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подала до суду клопотання про долучення доказів у справі/т. ІІ а.с. 151-160. 09 жовтня 2024 року у судовому засіданні третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський В. С. заявив клопотання про об`єднання справ № 757/11194/24-ц і № 757/38259/24-ц в одне провадження і подальший спільний розгляд. /т. ІІ а. с. 137-139/. 11 жовтня 2024 року представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подала до суду клопотання про виклик свідка [PERSON] 19 жовтня 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав заперечення проти клопотання представника третьої особи [PERSON] - [PERSON] про виклик свідка /т. ІІ а. с. 165-168/. 01 листопада 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав заперечення проти клопотання представника третьої особи [PERSON] - [PERSON] про долучення доказів /т. ІІ а. с. 169-202/. 13 листопада 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав заперечення проти клопотання про об`єднання справ в одне провадження і клопотання про витребування доказів/т. ІІ а. с. 203-230/. 27 листопада 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] на електронну поштову скриньку суду надіслав клопотання про витребування доказів у справі, заперечення проти клопотання про виклик свідка, заперечення проти клопотання про об`єднання справ в одне провадження/т. ІІ а. с. 241-250 - т. ІІІ а.с. 1-11/. 14 листопада 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав заперечення на заперечення на відповідь на відзив [PERSON] /т. ІІІ а. с. 12-161/. Також, 26 серпня 2024 року позовна заява (757/38259/24-ц) [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович, Київського міського нотаріального округу Лігун Андрій Іванович про визнання договору недійсним, скасування рішення приватного нотаріуса, припинення права іпотеки та заборони надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 27 серпня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями/т. IV а. с. 1-178/. 28 серпня 2024 року судом отримано відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстровані місця проживання (перебування) відповідачів фізичних осіб /т. IV а. с. 179-180/. 28 серпня 2024 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 28 серпня 2024 року і 30 серпня 2024 року представник позивача подав заявr про усунення недоліків/т. IV а. с. 181-198/. 02 квітня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні /т. І а. с. 65-66/. 28 вересня 2024 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву у справі 757/38259/24-ц/т. V а. с. 1-71/. 02 жовтня 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав відповідь на відзив [PERSON] /т. V а. с. 72-98/. 02 жовтня 2024 року представник відповідача [PERSON] - Штокало Т.В. через Електронний суд подав відзив у справі № 757/38259/24-ц /т. V а. с. 99-134/. 05 листопада 2024 року представник відповідача [PERSON] - Штокало Т.В. через Електронний суд подав клопотання про долучення доказів № 757/38259/24-ц /т. V а. с. 143-146/. 05 листопада 2024 року представник відповідача [PERSON] - Штокало Т.В. через Електронний суд подав клопотання про долучення доказів № 757/38259/24-ц /т. V а. с. 143-146/. 05 листопада 2024 року представник відповідача [PERSON] - Штокало Т.В. через Електронний суд подав заперечення на відповідь на відзив у справі № 757/38259/24-ц /т. V а. с. 143-146/. 14 листопада 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав письмові заперечення на відповідь на відзив [PERSON] у справі № 757/38259/24-ц/т. V а. с. 185-226/. 02 жовтня 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав клопотання про витребування доказів /т. V а. с. 227-232/. 15 листопада 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав заяву про зміну предмету позову у справі № 757/38259/24-ц /том V а. с. 234-250 - том VІ а.с. 1-4 /. Окрім цього, 16 травня 2024 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський В. С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лігун А. І., [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено та передано судді Остапчук Т.В., для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями (№ 757/23325/24-ц) /том VІІ а.с. 1-46/. 18 вересня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/23325/24-ц та визначено розглядати за правилами загального позовного провадження / том VІ а.с. 172-173/. 25 вересня 2024 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі шляхом накладення арешту на квартиру загальною площею 119,8 кв м, що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1606681780382), із забороною вчиняти будь-які дії направлені на її відчуження/ том VІ а.с. 213-220. 15 жовтня 2024 року представник відповідача [PERSON] - Штокало Т.В. через Електронний суд подав заперечення на відповідь на відзив у справі № 757/23325/24-ц /т. VІІІ а. с. 1-31/. 06 листопада 2024 року до суду надійшло клопотання третьої особи - приватного нотаріуса Войтовського В.С. про об`єднання в одне провадження цивільних справ №757/ 38259/24-ц, 757/11924/24-ц та 757/23325/24-ц /том V а. с. 184, том VІІІ а.с. 32-38 /. 12 листопада 2024 року ухвалою суду об`єднано в одне провадження цивільну справу 757/23325/24-ц та 757/11994/24-ц та присвоєно номер 757/11194/24-ц/том VІІІ а. с. 37-38/. 13 листопада 2024 року представник відповідача [PERSON] - Штокало Т.В. через Електронний суд подав заперечення на відповідь на відзив у справі № 757/23325/24-ц /т. VІІІ а. с. 43-78/. 11 листопада 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав заяву про зміну предмету позову у справі № 757/23325/24-ц /том VІІІ а. с. 80-132/. 31 жовтня 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав відповідь на відзив [PERSON] у справі № 757/23325/24-ц/т. VІІІ а. с. 133-182/. 01 листопада 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав клопотання про долучення доказів № 757/23325/24-ц /т. VІІІ а. с. 183-188/. 14 листопада 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав заперечення проти клопотання про витребування доказів/том VІІІ а. с. 189-195/. 13 листопада 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав заперечення проти клопотання про об`єднання справ в одне провадження /том VІІІ а. с. 196-201/. 28 листопада 2024 року ухвалою суду задоволено клопотання третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича та об`єднано цивільну справу ЄУН № 757/11194/24-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними правочинів, скасування рішення приватного нотаріуса, припинення права іпотеки та заборони в одне провадження із цивільною справою ЄУН № 757/38259/24-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович, Київського міського нотаріального округу Лігун Андрій Іванович про визнання договору недійсним, скасування рішення приватного нотаріуса, припинення права іпотеки та заборони, припинення права власності, присвоївши єдиний спільний номер справи ЄУН № 757/11194/24-ц. 14 листопада 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав клопотання про витребування доказів у справі № 757/38259/24-ц/том Х а.с. 9-10/. 27 листопада 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав клопотання про витребування доказів у справі № 757/38259/24-ц/том Х а.с. 16А-25/. 28 листопада 2024 року представник відповідача [PERSON] - Штокало Т.В. подав до суду заперечення на заяву про зміну предмету позову у справі 757/11194/24-ц /том Х а. с. 26-29/. 06 січня 2025 року представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подала до суду пояснення у справі 757/38259/24-ц /том Х а. с. 30-52/. 22 січня 2025 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав заперечення на письмові пояснення представника третьої особи [PERSON] - [PERSON] у справі № 757/38259/24-ц/том Х а.с. 56-71/. 23 січня 2025 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав клопотання про долучення доказів у справі № 757/11924/24-ц/том ІХ а.с. 72-78, 79-99/. 03 лютого 2025 року представник [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав до суду відзив на позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лігун Андрій Іванович, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними правочинів, припинення іпотеки, скасування рішення про державну реєстрацію, припинення права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння /т. ІІІ а. с. 20-224/. 06 лютого 2025 року Постановою Київського апеляційного суду ухвалу Печерського районного суду м. Києва залишено без змін /том ІХ а.с. 65-93/ 10 березня 2025 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав письмові пояснення у справіі № 757/11194/24-ц/том Х а.с. 102-110/. 13 березня 2025 року представник позивачів [PERSON] і [PERSON] звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1322979580000) із забороною розпорядження. /том Х а. с. 111-135/. 19 березня 2025 року ухвалою суду накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1322979580000) /том Х а. с. 137-141/. 16 квітня 2025 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Штокало Т.В. через Електронний суд подав заперечення про долучення доказів /том Х а. с. 143-152/. 21 квітня 2025 року третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський В.С. подав до суду заяву про виклик свідків та заяву про забезпечення доказів /том Х а. с. 152-155/. 28 квітня 2025 року представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подала письмові заперечення /том Х а. с. 156-163/. 23 квітня 2025 року представник позивачів [PERSON] через Електронний суд подав клопотання про долучення доказів та письмові заперечення на заперечення [PERSON] проти клопотання про долучення доказів/том Х а. с. 170-177/. 06 червня 2025 року представник позивача [PERSON] через Електронний суд подав заяву про врахування правових висновків Верховного Суду/том Х а. с. 185-194/. 26 червня 2025 року протокольною ухвалою прийнято заяву представника позивача [PERSON] про зміну предмету позову, клопотання представника відповідача [PERSON] , адвоката Штокала Т.В. про залишення без розгляду заперечення на заперечення, поданого представником позивача, залишено без задоволення; задоволено клопотання позивача про долучення доказу, а саме висновку експерта від 30 грудня 2024 року. 17 вересня 2025 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подав відзив на позовну заяву/том Х а. с. 228-244/. 25 червня 2025 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Штокало Т.В. через Електронний суд подав додаткові пояснення . 17 вересня 2025 року третя особа [PERSON] подав до суду письмові пояснення. 17 вересня 2025 року протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника третьої особи [PERSON] - [PERSON] про виклик свідка [PERSON] ; залишено без задоволення клопотання третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. від 21 квітня 2025 року про виклик свідків; задоволено частково клопотання третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. про забезпечення доказів, витребувано у приватного нотаріуса Войтовського В.С. повний витяг з Єдиного реєстру довіреностей по суб`єктам. 17 вересня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні [PERSON] , 1954 року народження, який народився в Ізраїлі, у якості свідка, пояснив суду, що до 1994 року проживав на території України. У 1999 році познайомився з [PERSON] , яка була його особистою асистенткою та довіреною особою у всіх бізнес-проектах, допомагала у вирішенні всіх питань, підписувала від імені [PERSON] всі договори. Після 2020 року [PERSON] не приїжджав в Україну, проте з [PERSON] вони кожного дня зідзвонювалися. [PERSON] зазначив, що мав одну проблему, яка полягала у тому, що він взяв у борг 100 000 доларів США, та з метою покриття вказаного боргу [PERSON] звернулася, від його імені, в банк для отримання кредиту 110 000 доларів США., який він сплачував. Разом з тим, [PERSON] уклала спочатку договір іпотеки щодо однієї квартири [PERSON], а пізніше щодо іншої його квартири, чим ввела останнього в оману. [PERSON] пояснив, що [PERSON] не казала йому, що взяла ще кошти під іпотеку його квартир. 06 вересня 2022 [PERSON] надавав повноваження [PERSON] на представництво його інтересів, проте в подальшому відізвав надану довіреність. [PERSON], також пояснив, що у 2019 році власником ТОВ «Корн Трейд ЛТД» був його син [PERSON], Акціонерами Агрофірми «Вишеньки» були він та його син, ТОВ «Ес. Ал. Сайло Сервіз Лімітед» не належить йому, а ТОВ «Корн Трейд ЛТД» являється бізнесом його сім`ї 2019 році. Представник позивачів та позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представники відповідачів [PERSON] , - Штокало Т.В. , [PERSON] , [PERSON] , - [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість та просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] , яка являється одночасно представником [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський В.С. та його представник [PERSON] заперечували щодо задоволення позовних вимог та просили відмовити. Суд, заслухавши обґрунтування учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно і повно, перевіривши фактичні обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, з додержанням норм процесуального права, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 09 серпня 2004 року позивач [PERSON] , як покупець, та дочірнє підприємство «Ш.Р.ІНТЕРНЕШНЛ», як продавець, (код ЄДРПОУ: 32556708) придбав квартиру [ADDRESS] загальною площею 119,80 кв.м. на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ПНКМНО Мармазовою О.М., зареєстрованого у реєстрі за № 5487. Відповідно до п. 4 Договору купівлі-продажу від 09.08.2004 року квартира була придбана за ціною 670 000 гривень. Того ж дня, отримано Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів за № 16564 від 09.08.2004 року. 29 серпня 2005 року позивач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 58,20 кв.м. на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ПНКМНО Шнирьовою Г.М., зареєстрованого у реєстрі за № 1965. Відповідно до п. 4 Договору купівлі-продажу від 29.08.2005 року квартира була придбана за ціною 909 000 гривень. 25 липня 2017 року КП КМР «Київське міське БТІ» надано інформаційну довідку КВ-2017 № 28495 на запит ПНКМНО Загоруйко А.Ю, де підтверджено, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ПНКМНО Шнирьовою І.М. від 29.08.2005 року № 1965. 14 червня 2005 року позивач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] загальною площею 89,60 кв.м., на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ПНКМНО Шнирьовою Г.М., зареєстрованого у реєстрі за № 1612. Відповідно до п. 4 Договору купівлі-продажу від 14.06.2005 року квартира була придбана за ціною 1 338 250 гривень. 25 липня 2017 року КП КМР «Київське міське БТІ» надано інформаційну довідку КВ-2017 № 28496 на запит ПНКМНО Загоруйко А.Ю, де підтверджено, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ПНКМНО Шнирьовою І.М. від 14.06.2005 року № 1612. 12 липня 2019 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстрований в реєстрі за № 1892. Згідно з п. 1 Договору позики від 12.07.2019 року позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 9 712 920,00 гривень 00 коп, що за курсом продажу готівкового долара США за гривні, встановленим АТ КБ «ПриватБанк» еквівалентно 372 000,00 доларів США 00 центів зі строком повернення позики 1 календарний рік, тобто до дванадцятого липня дві тисячі двадцятого року, а позичальник приймає позику та зобов`язується повернути її позикодавцю згідно умов Договору. 29 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про внесення змін і доповнень до Договору позики від 12.07.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., за реєстраційним № 132, згідно з яким сторони виклали п. 1 у наступній редакції: «В порядку та на умовах, визначених цим Договором Позикодавець передає Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 9 800 000,00 гривень 00 коп., що за курсом продажу готівкового долара США за гривні, встановленим АТ КБ «ПриватБанк» еквівалентно 392 000,00 доларів США 00 центів зі строком повернення позики 1 календарний рік, тобто до дванадцятого липня дві тисячі двадцятого року, а позичальник приймає позику та зобов`язується повернути її позикодавцю згідно умов Договору». 12 липня 2019 року між позивачем [PERSON] , як іпотекодавцем, та відповідачем [PERSON] , як іпотекодержателем, укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстрований в реєстрі за № 1893. Згідно з пунктами 1.1., 1.5. Договору іпотеки від 12.07.2019 року в забезпечення виконання зобов`язань боржника за Договором позики від 12.07.2019 року, іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, що є власністю іпотекодавця, а саме квартиру номер [ADDRESS] загальною площею 119,8 кв.м. Відповідно до п. 1.1. Договору іпотеки від 12.07.2019 року, цей договір забезпечує вимоги [PERSON] як іпотекодержателя, які витікають з Договору позики, укладеного 12.07.2019 року між іпотекодержателем та позичальником [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстрований в реєстрі за № 1892. Згідно з п. 1.5. Договору іпотеки від 12.07.2019 року, в забезпечення виконання зобов`язань боржника іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, що є власністю іпотекодавця, а саме квартиру номер [ADDRESS] загальною площею 119,8 кв.м. При укладенні Договору іпотеки від 12.07.2019 року, від імені позивача [PERSON] діяла його представник третя особа [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Войтовським В.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 24.01.2019 року за реєстровим № 155. 29 січня 2020 року між позивачем [PERSON] , як іпотекодавцем, та відповідачем [PERSON] , як іпотекодержателем, укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстрований в реєстрі за № 133. Відповідно до п. 1.1. Договору іпотеки від 29.01.2020 року, цей Договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, які витікають з Договору позики, укладеного 12.07.2019 року між іпотекодержателем та позичальником [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстрований в реєстрі за № 1892. Згідно з п. 1.5. Договору іпотеки від 29.01.2020 року в забезпечення виконання зобов`язань боржника іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, що є власністю іпотекодавця, а саме квартиру [ADDRESS] загальною площею 89,6 кв.м. При укладенні Договору іпотеки від 29.01.2020 року від імені позивача [PERSON] діяла його представник третя особа [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Роні Гарелі, адвокатом і нотаріусом м. Тель-Авів, Ізраїль, 06.07.2017 року, апостиль № 16235/3. У подальшому, у зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за Договором позики від 12.07.2019 року відповідач [PERSON] , в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», звернула стягнення на нерухоме майно, яке було предметом іпотеки за Договорами іпотеки від 12.07.2019 року, 29.01.2020 року. 28 листопада 2023 року між відповідачем [PERSON] , як продавцем, та відповідачем [PERSON] , як покупцем, укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лігуном А.І., зареєстрований у реєстрі за № 7730. 28 листопада 2023 року між відповідачем [PERSON] , як продавцем та [PERSON] , як покупцем, укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лігуном А.І. зареєстрований у реєстрі за № 7731. Також, 13 січня 2021 року між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] укладений договір позики. Згідно з п. 1 Договору позики від 13.01.2021 року позикодавець [PERSON] передав позичальнику [PERSON] грошові кошти у сумі 3 130 200 (три мільйони сто тридцять тисяч двісті) гривень 00 копійок, у строк до 13.01.2022 року. Відповідно до п. 1.1. Договору іпотеки від 13.01.2021 року цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, які витікають з Договору позики, укладеного 13.01.2021 року між іпотекодержателем та боржником [PERSON] . Згідно з п. 1.5. Договору іпотеки від 13.01.2021 року в забезпечення виконання зобов`язань боржника іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, що є власністю іпотекодавця, а саме: квартира номер [ADDRESS] загальною площею 58,2 кв.м. При укладенні Договору іпотеки від 13.01.2021 року від імені позивача [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Роні Гарелі, адвокатом і нотаріусом м. Тель-Авів, держава Ізраїль, 06.07.2017 року, апостиль 16235/3 від 14.08.2017 року, діяла третя особа [PERSON] . Відповідно до пункту 3.1. Договорів іпотеки від 12.07.2019 року, 29.01.2020 року іпотекодержатель має право задоволення своїх вимог за цим договором, яке виникає у іпотекодержателя у випадку невиконання (часткового невиконання) іпотекодавцем та/або боржником своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за даним договором та у інших випадках, передбачених цим договором та/або у випадку невиконання (часткового невиконання) боржником своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за Договором позики. У подальшому, 12 січня 2022 року був укладений Договір про внесення змін та доповнень до Договору позики від 13.01.2021 року, відповідно до якого п. 1 Договору позики викладено в наступній редакції: «Позикодавець передає у власність Позичальника грошові кошти у сумі 3 130 200,00 (три мільйони сто тридцять тисяч двісті) гривень 00 коп., що еквівалент грошової суми 111 000,00 (сто одинадцять тисяч) доларів США, а позичальник зобов?язується повернути Позикодавцю таку ж суму грошових коштів у строк до 13 січня 2023 року. Факт передачі грошових коштів підтверджується підписанням цього договору. Відсотки за цим договором позики не нараховуються». 13.01.2021 року з метою забезпечення умов належного виконання Договору позики від 13.01.2021 року [PERSON] виступив майновим поручителем та уклав Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстрований в реєстрі за № 59. Згідно з п. 1.5. Договору іпотеки від 13.01.2021 року предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] . 12 січня 2022 року було укладено Договір про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 13.01.2021 року. При укладенні Договору іпотеки від 13.01.2021 року від імені позивача [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Роні Гарелі, адвокатом і нотаріусом м. Тель-Авів, держава Ізраїль, 06.07.2017 року, апостиль 16235/3 від 14.08.2017 року, діяла третя особа [PERSON] . Позичена сума грошей за Договором позики від 13.01.2021 року позикодавцю [PERSON] не повернута, заборгованість складає 111 000 доларів США. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. За змістом частини першої-четвертої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частиною першою, третьою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). За змістом частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами частини першої статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до статті 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Відповідно до статті 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до частини першої статті 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Пунктом 4 глави 4 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 встановлено, що нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 Закону, а також перевіряє його дієздатність та обсяг наданих йому повноважень. Відповідно до вимог статті 43 Закону України «Про нотаріат», не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси, посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Згідно з частинами першою, другою статті 44 Закону України «Про нотаріат», під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Згідно з частиною сьомою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі подачі документів на державну реєстрацію уповноваженою на те особою встановлюється обсяг повноважень такої особи на підставі документа, що підтверджує її повноваження діяти від імені іншої особи. Для цілей проведення реєстраційних дій документом, що підтверджує повноваження діяти від імені іншої особи, є документ, що підтверджує повноваження законного представника особи, нотаріально посвідчена довіреність або відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про особу, уповноважену діяти від імені юридичної особи. Дійсність довіреності, нотаріально посвідченої відповідно до законодавства України, перевіряється за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи на виконання вимог статей 43, 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом Войтовським В.С. було встановлено осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії та визначено обсяг цивільної дієздатності на підставі паспортів громадян України. Встановлено, що довіреності, на підставі яких представником позивачів [PERSON] укладені оспорювані Договори іпотеки від 12.07.2019 року, 29.01.2020 року, 13.01.2021 року містять необхідний обсяг повноважень з питань пов`язаних з передачею в іпотеку (майнову поруку) за зобов`язаннями позивачів та/або за зобов`язаннями третіх осіб, належних їм квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Так, судом встановлено, що [PERSON] довіреністю від 24.01.2019 року за реєстровим № 155 уповноважив [PERSON] бути його представником з усіма необхідними повноваженнями в будь-яких органах, установах чи організаціях незалежно від форми власності чи підпорядкування, з питань пов`язаних з передачею в іпотеку (майнову поруку) за його зобов`язаннями та/або за зобов`язаннями третіх осіб, належної йому квартири номер [ADDRESS] . [PERSON] надано право: представляти інтереси [PERSON] в органах місцевого самоврядування, в органах нотаріату, укладати та підписувати договори застави (іпотеки) в забезпечення його майнових зобов`язань та зобов`язань третіх осіб з іншими особами відносно зазначеної вище квартири, укладати та підписувати відповідні договори про внесення змін та/або припинення вищевказаних правочинів, самостійно визначаючи умови цих договорів; в разі виникнення такої необхідності, подавати від його імені будь-які заяви (як письмові, так і усні, в тому числі заяви про правовий статус належного йому майна та заяви про мій сімейний стан), одержувати плату за укладеними договорами; представляти його інтереси в установах банків, відкривати на його ім`я поточний рахунок з правом першого розпорядчого підпису за цим рахунком, підписувати платіжні документи, отримувати на руки грошові кошти; мати вільний доступ до квартири, здійснювати нагляд за квартирою, проводити поточний чи капітальний ремонт, вирішувати питання щодо поділу вищевказаної квартири. У свою чергу, у довіреності, виданій [PERSON] 06.07.2017 року, апостиль № 16235/3 від 14.08.2017 року, на ім`я [PERSON] визначено повноваження, які передбачали можливість розпорядження належними [PERSON] на праві приватної власності нерухомого майна, зокрема кв. [ADDRESS] та кв. [ADDRESS] , шляхом передачі їх в іпотеку. Так, [PERSON] довіреністю від 06.07.2017 року, апостиль № 16235/3 від 14.08.2017 року, уповноважив [PERSON] бути його представником з усіма необхідними повноваженнями з питань придбання на його ім?я, відчуження, здачі в найм (оренду), передачі в заставу (іпотеку) в забезпечення виконання його майнових зобов?язань, управління, а також вчинення для нього та/чи у його інтересах будь-яких дій щодо належного йому на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна, зокрема кв. [ADDRESS] та кв. [ADDRESS] , визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд; підписувати гарантійні договори та кредитні угоди будь-якого характеру, а також будь-які документи, з цим пов?язані; одержання належного йому майна, включаючи грошові суми та цінні папери; одержання будь-яких документів від громадян та юридичних осіб, незалежно від того, ким та з якою метою вони видані; відкриття на його ім?я рахунків у банківських та інших фінансових установах; розпорядження його рахунками в усіх банківських (фінансових) установах без винятку і незалежно від того, в якій валюті вони відкриті. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Доводи позивачів [PERSON] та [PERSON] про те, що квартири за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] вибули з їх володіння поза їх волею, з урахуванням розширеного кола наданих повноважень, не підтверджуються доказами, що містяться у справі. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що квартири номер [ADDRESS] , квартири номер [ADDRESS] та квартири номер [ADDRESS] вибули з власності позивачів за їх волею, на підставі дійсних довіреностей. Доказів, які б поставили під сумнів позицію відповідачів та пояснення третіх осіб, позивачі не надали. Відтак, суд приходить до висновку, що в третьої особи [PERSON] були наявні повноваження на вчинення відповідних дій від імені позивачів за довіреностями від 06.07.2017 року, апостиль № 16235/3 від 14.08.2017 року, 24.01.2019 року за реєстровим № 155, нотаріальне посвідчення Договорів іпотеки від 29.01.2020 року, 12.07.2019 року, 13.01.2021 року здійснено нотаріусом з дотриманням чинного законодавства. А відтак, оспорювані Договори іпотеки дійсні. Суд не бере до уваги посилання позивачів на листи Міністерства юстиції України № 68522/СК-2091-24/37.1 від 05.05.2024 року, № 121351/CK-3747-24/37.1 від 29.08.2024 року для підтвердження обставин порушення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. законодавства, виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказами Міністерства юстиції України № 2693/7 від 01.11.2024 року, № 2694/7 від 01.11.2024 року та висновками Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції від 01.10.2024 року скарги представника позивачів, [PERSON] № СК-2090-24 від 08.04.2024 року, № СК-2089-24 від 08.04.2024 року, № СК-2086-24 від 08.04.2024 року, СК-2084-24 від 08.04.2024 року на дії та рішення у сфері державної реєстрації прав та їх обтяжень приватних нотаріусів Войтовського В.С., Лігуна А.І. залишено без розгляду по суті скарг, оскільки за заявою скаржника відкрите судове провадження, предметом якого є оскарження тих самих рішень у сфері державної реєстрації прав. Твердження позивачів щодо перевищення повноважень представником [PERSON] згідно зі статтею 241 ЦК України є необґрунтованими, оскільки судом встановлені обставини схвалення позивачами, як довірителями, дій повіреної [PERSON] в їх інтересах. Вказана стаття презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. Матеріалами справи підтверджується, що після закінчення строку дії довіреності від 06.07.2017 року позивач [PERSON] видав нову довіреність на третю особу [PERSON] від 06.08.2022 року у строк до 05.08.2026 року з ідентичними повноваженнями, яка теж недійсною не визнавалась. Так, [PERSON] довіреністю від 06.08.2022 року уповноважив [PERSON] бути його представником з усіма необхідними повноваженнями з питань придбання на його ім?я, відчуження, здачі в найм (оренду), передачі в заставу (іпотеку) в забезпечення виконання його майнових зобов?язань, управління, а також вчинення для нього та/чи у його інтересах будь-яких дій щодо належного йому на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна, зокрема кв. [ADDRESS] та кв. [ADDRESS] , визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд. До обставин схвалення довірителем договору та усіх дій повіреного в її інтересах як представника, зокрема, належить видача нової довіреності на повіреного, відповідно до якої йому надаються права щодо представництва інтересів довірителя (постанова Верховного Суду від 27.01.2021 року у справі № 752/1890/16). За усталеною практикою Верховного Суду для визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав, викладених у статті 241 ЦК України, суди повинні встановити: недобросовісність та нерозумність у поведінці контрагента за договором; дії сторін такого договору свідчать про відсутність реального наміру його укладення і виконання. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доказів, які спростовують добросовісність представника позивачів щодо укладених оспорюваних правочинів, позивачами суду не надано. Позивачами не зазначено обставини та не надано доказів, які встановлюють нерозумність у поведінці сторін за оспорюваними договорами та те, що дії сторін такого договору свідчать про відсутність реального наміру їх укладення і виконання. Враховуючи поведінку та дії позивачів, третьої особи [PERSON] , зокрема видачу нової довіреності [PERSON] з тотожними за змістом повноваженнями, регулярне вчинення третьою [PERSON] в інтересах позивачів правочинів на підставі довіреностей, суд приходить до висновку, що позивачі здійснили схвалення таких правочинів. Відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Тобто, з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц. Позивачі не надали доказів того, що третя особа [PERSON] діяла у власних інтересах, а не у їх, як довірителів. Так, будучи у постійних ділових відносинах з позивачами, [PERSON] як їх представник регулярно вчиняла в інтересах позивачів правочини позики та іпотеки на підставі довіреностей, укладала договори поворотної фінансової допомоги. Зазначене підтверджується письмовими доказами, які наявні в матеріалах справи. На підставі довіреності від 06.07.2017 року позивач [PERSON] уклав іпотечні договори з АТ «КОМІНБАНК» від 09.08.2017 року, зареєстровано в реєстрі за № 5168, 03.08.2018 року, зареєстровано в реєстрі за № 2105. Згідно з п. 1.1. Договорів іпотеки від 09.08.2017 року, 03.08.2018 року іпотекою за цим Договором забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з договорів № 47/17 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від «09» серпня 2017 року, № 108/18 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 03.08.2018 року, відповідно, укладених між іпотекодержателем та позичальником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Петрол-Трейд ЮГ» (ідентифікаційний код 38583449), згідно з яким іпотекодержатель на визначених в ньому умовах надає, а позичальник зобов`язаний повернути кредит, наданий на умовах відновлювальної кредитної лінії в розмірі 230 000,00 доларів США 00 центів, проценти, а також банківську комісію, пеню та штрафи, інші платежі у розмірі, у строки і у випадках, передбачених Кредитним договором. Відповідно до п. 2.1. Договору іпотеки від 09.08.2017 року, 03.08.2018 року предметом іпотеки за цим Договором є нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею 89,6 кв.м, житловою площею 46,2 кв м., що розташована за адресою. [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 14.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шнирьовою Г.М., реєстровий № 1612; трикімнатна квартира, загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шнирьовою Г. М., реєстровий № 1965. Докази використання коштів отриманих за договорами позики від 12.07.2020, 13.01.2021 в інтересах сім`ї [PERSON] позивачем не надані суду. Натомість, наявні докази того, що [PERSON] , будучи представником [PERSON] , вчиняла правочини в інтересах позивача, які ним були схвалені, що підтверджується довіреностями, в тому числі і на розпорядження грошовими коштами, які були витрачені на погашення інших боргових зобов`язань позивачів. 16.08.2017 року між ТОВ «Петрол-Трейд ЮГ», як позичальником, та [PERSON] як позикодавцем укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги на суму 3 020 000,00 гривень. Розпискою про погашення заборгованості від 22.08.2017 року підтверджується, що [PERSON] як представник [PERSON] , передала кошти [PERSON] у сумі 107 500 доларів США, за витрати [PERSON] у судовій справі № 52480-06-17. Із платіжних доручень № 5238893 від 30 липня 2019 року, № 5268019 від 31 липня 2019 року вбачається, що третьою особою [PERSON] перераховано на користь ТОВ «Петрол-Трейд ЮГ» (ідентифікаційний код: 38583449) 3020000,00 гривень, призначення платежу: повернення фінансової допомоги зг. Договору № 16-08-17 від 16.08.2017 року. Випискою з особового рахунку за період з 01.07.2019 - 15.09.2019 року підтверджується, що 12.07.2019 року (день отримання грошових коштів за Договором позики від 12.07.2019 року) третя особа [PERSON] поповнила особовий рахунок № [NUMBER] у сумі 5180000,00 гривень. Через три дні, після отримання грошових коштів за Договором позики від 12.07.2019 року, 15.07.2019 року [PERSON] здійснила переказ коштів ТОВ «Корн Трейд ЛТД» (ідентифікаційний код: 40725091) у сумі 5180000,00 гривень згідно Договору про надання поворотної фінансової допомоги № 03-2019 від 05.07.2019 року. Зазначене також підтверджується платіжним дорученням № 5211035 від 15.07.2019 року. Інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Корн Трейд ЛТД» є [PERSON] Долученою позивачем інформаційною довідкою з ДРРПННМ за № 366945189 від 22.02.2024 року підтверджуються відомості, що 08.08.2019 року (менше ніж через місяць після отримання грошових коштів за Договором позики від 12.07.2019 року) припинена іпотека за Договором іпотеки від 03.08.2018 року, що був укладений позивачем [PERSON] з АТ «КОМІНБАНК». Зазначені докази підтверджують твердження третьої особи [PERSON] щодо того що позика у відповідача [PERSON] була отримана з метою погашення кредитних зобов`язань [PERSON] 11.02.2020 року між ТОВ «Агрофірма Вишеньки» як позичальником та [PERSON] як позикодавцем укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги на суму 500 000,00 гривень. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Агрофірма Вишеньки» є син [PERSON] основі доктрини заборони суперечливої поведінки є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці, за умови, що інша сторона, діючи собі на шкоду, розумно покладається на них. Встановлено, що наявні докази того, що третя особа [PERSON] також діяв в інтересах позивачів. Так, у матеріалах справи, наявна довіреність компанії «Раглам Оверсіз Лімітед» від 22.07.2014 року, згідно з якою [PERSON] є дійсним і законним представником компанії для вчинення будь-яких дій та здійснення будь-яких повноважень, які компанія вважатиме належними та доцільними на власний розсуд і під власну відповідальність, зокрема, підписувати, вчиняти необхідні дії, вносити зміни, укладати або скасовувати будь-які договори, а також мати одноосібні повноваження, здійснювати платежі, отримувати грошові кошти та здійснювати керівництво будь-якими іншими фінансовими операціями для компанії. Зазначена довіреність від 22.07.2014 року підписана Стеліос Ієронімідес від імені компанії «Ес.Ай.Сайло Сервісез Лімітед». За договором довірчої власності від 21.10.2011 року, який також наявний в матеріалах справи, компанія «Ес.Ай.Сайло Сервісез Лімітед» підтверджує, що є власником акцій, які зареєстровані на ім`я компанії «Раглам Оверсіз Лімітед» в якості номінального довірчого власника на користь [PERSON] Таким чином, наявними доказами у матеріалах справи підтверджується, що третя особа [PERSON] та третя особа [PERSON] діяли в інтересах позивачів. Твердження позивачів щодо відсутності згоди другого з подружжя як підстави для недійсності оспорюваних правочинів також не знайшло підтвердження у матеріалах справи. Позивачі у довіреностях від 06.07.2017 року, апостиль № 16235/3 від 14.08.2017 року, від 24.01.2019 року за реєстровим № 155, уповноваживши третю особу [PERSON] бути їх представником з питань пов`язаних з передачею в іпотеку, належних їм квартири, підтвердили, що зазначене нерухоме майно належить [PERSON] , [PERSON] на праві приватної власності. Крім того, перебування квартири за адресою: [ADDRESS] у приватній власності [PERSON] , підтверджується іпотечними договорами від 09.08.2017 року, 03.08.2018 року, які також укладались представником [PERSON] в його інтересах. Згідно з пунктом першим частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. 14.06.2005 року позивач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] загальною площею 89,60 кв.м. на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ПНКМНО Шнирьовою Г.М., зареєстрованого у реєстрі за № 1612. 29.08.2005 року позивач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] загальною площею 58,20 кв.м. на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ПНКМНО Шнирьовою Г.М., зареєстрованого у реєстрі за № 1965. 13.06.1978 року зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] . При укладенні оспорюваних договорів іпотеки позивач [PERSON] надав нотаріусу рішення Рабинатського суду, м. Тель-Авів, Джаффа (справа № 56780/31) від 05.04.2011 року про розірвання шлюбу з [PERSON] , свідоцтво про розірвання шлюбу № [NUMBER] . Також у матеріалах справи міститься Договір про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] від 02.03.2011 року, який затверджений Рабінським регіональним судом м. Хайфи з перекладом на українську мову. Вказаним договором було визначено статус спільного майна та його поділ. Згідно п. 8 Договору про розірвання шлюбу від 02.03.2011 року всі інші права, крім перерахованих вище, незалежно від їх виду і типу, як в Ізраїлі, так і за його межами, залишаються зареєстрованими на ім`я сторони, на яку вони зареєстровані в даний час. Жодна зі сторін не матиме права виставляти будь-які претензії та/або вимоги до іншої сторони щодо решти прав власності. 25.05.2012 року зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON]. 09.08.2004 року позивач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] загальною площею 119,80 кв.м. на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ПНКМНО Мармазовою О.М., зареєстрованого у реєстрі за № 5487. 15.09.2010 року зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Враховуючи зазначені обставини, судом встановлено, що посилання позивачів на факт перебування у шлюбах з [PERSON] , а згодом у шлюбі з [PERSON], [PERSON] , відповідно, не свідчить про допущення будь-яких порушень під час вчинення оспорюваних правочинів, оскільки квартири номер [ADDRESS] , квартири номер [ADDRESS] та квартири номер [ADDRESS] , є особистою приватною власністю позивачів. Крім того, позивачі зазначають, що вони є потерпілими у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України. Стверджують, що саме той факт, що третя особа [PERSON] представляє інтереси позивачів та працює з ними упродовж 25 років надав їй можливість шляхом зловживання довірою позивачів вчинити оспорювані правочини іпотеки. Згідно з частиною першою статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Обов`язковою складовою справедливого судового розгляду є презумпція невинуватості. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Посилання позивачів на вчинення оспорюваних правочинів внаслідок шахрайських дій третьої особи [PERSON] по відношенню до позивачів не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовані письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Також позивачі просять визнати недійсними договори купівлі-продажу від 28.11.2023 року. Позивачі зазначають, що вимоги [PERSON] не містили попередження про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», а містили лише посилання на альтернативний позасудовий спосіб захисту передбачений ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та шляхом вчинення виконавчого напису, які були передбачені Договором іпотеки, що свідчить виключно про її намір набути предмет іпотеки у власність на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» у випадку невиконання протягом тридцятиденного строку вимоги іпотекодержателя про погашення заборгованості у розмірі 207 200 доларів США та 7 925 400 грн. Також, позивачі стверджують, що за наявними матеріалами нотаріальної справи у ПНКМНО Лігун А.І. не було законних підстав посвідчувати правочин щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» між іпотекодержателем та [PERSON] , [PERSON] з огляду на допущені іпотекодержателем порушення під час надсилання вимог в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про повернення позики або усунення порушень зобов`язань за цим договором, а отже [PERSON] не набула право звернення стягнення. Приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Згідно з частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до частини другої статті 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі). Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] звернула стягнення на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] та квартиру номер [ADDRESS] , які були предметом іпотеки за Договорами іпотеки від 12.07.2019 року, 29.01.2020 року у зв`язку з невиконанням третьою особою [PERSON] зобов`язань за Договором позики від 12.07.2019 року Згідно з п. 3.2. Договорів іпотеки від 12.07.2019 року, від 29.01.2020 року звернення стягнення і реалізація Предмета іпотеки здійснюється шляхом позасудового врегулювання, або в примусовому порядку відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» спосіб стягнення: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно договору про задоволення вимог Іпотекодержателя; згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Враховуючи, що [PERSON] неналежним чином виконав зобов`язання за Договором позики від 12.07.2019 року в строк, передбачений цим договором, [PERSON] зверталась до [PERSON] як позичальника та [PERSON] , [PERSON] як іпотекодавців з вимогами-повідомленнями про усунення порушення зобов`язань за оспорюваними договорами, які не були задоволені. 04 жовтня 2022 року відповідач [PERSON] направила [PERSON] (на адреси: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ) та [PERSON] вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань за Договором позики від 12.07.2019 року та Договором іпотеки від 29.01.2020 року за допомогою поштового сервісу АТ «Укрпошта» поштовими відправленнями № 0100105408964, № 0100105408999, № 0100105409006. Також, 04 жовтня 2022 року відповідач [PERSON] направила [PERSON] (на адреси: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ) та [PERSON] вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань за Договором позики від 12.07.2019 року та Договором іпотеки від 12.07.2019 року за допомогою поштового сервісу АТ «Укрпошта» поштовими відправленнями № 0100105408972, № 0100105408980. 14 грудня 2022 року відповідач [PERSON] направила [PERSON] ( [ADDRESS] та [ADDRESS] ) та [PERSON] вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань за Договором позики від 12.07.2019 року та Договором іпотеки від 29.01.2020 року за допомогою поштового сервісу АТ «Укрпошта» поштовими відправленнями № 0100103709029 та № 0100103709010, № 0100103709045. 14 грудня 2022 року відповідач [PERSON] направила [PERSON] (на адреси: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ) та [PERSON] вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань за Договором позики та Договором іпотеки від 12.07.2019 року за допомогою поштового сервісу АТ «Укрпошта» поштовими відправленнями № 0100103709053, № 0100103709061, № 0100107601079. 25 липня 2023 року відповідач [PERSON] направила [PERSON] (на адреси: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ) та [PERSON] вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань за Договором позики від 12.07.2019 року та Договором іпотеки від 29.01.2020 року за допомогою поштового сервісу АТ «Укрпошта» поштовими відправленнями № 0113303216102, № 0113303216110. 25 липня 2023 року відповідач [PERSON] направила [PERSON] (на адресу: [ADDRESS] ) та [PERSON] вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов?язань за Договором позики від 12.07.2019 року та Договором іпотеки від 12.07.2019 року за допомогою поштового сервісу АТ «Укрпошта» поштовими відправленнями № 0113303216129, № 0113303216110, № 0113303216145. 21 вересня 2023 року та 07 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. в порядку ст. 84 Закону України «Про нотаріат» на адреси [PERSON] ( [ADDRESS] ; [ADDRESS] ) та [PERSON] надіслано вимогу-повідомлення повторну про усунення порушення зобов?язань за Договором позики посвідченого Войтовським В.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12.07.2019 року за реєстровим № 1892 та Договором іпотеки, посвідченого Войтовським В.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29.01.2020 року за реєстровим № 133, про що видані Свідоцтва № [NUMBER] від 14.11.2023 року, № 3861 від 14.11.2023 року, № 3863 від 14.11.2023 року. 21 вересня 2023 року та 07 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. в порядку ст. 84 Закону України «Про нотаріат» на адреси [PERSON] ( [ADDRESS] ; [ADDRESS] ) надіслано вимогу-повідомлення повторне про усунення порушення зобов?язань за Договором позики посвідченого Войтовським В.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12.07.2019 року за реєстровим № 1892 та Договором іпотеки, посвідченого Войтовським В.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12.07.2019 року за реєстровим № 1893, про що видане Свідоцтво № 3862 від 14.11.2023 року, № 3860 від 14.11.2023 року, № 3864 від 14.11.2023 року. Вказані заяви від 21.09.2023 року, 07.10.2023 року були повернуті у відділення 01042 Укрпошти - відправнику Верповській О.В., приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання. Згідно з вимогами-повідомленнями, у випадку невиконання даних вимог у визначеному порядку та строки буде звернуто стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеки» шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки за [PERSON] включаючи, крім суми основного боргу, пені, відшкодування витрат, понесених у зв?язку в зверненням стягнення за договорами іпотеки та позики. Також [PERSON] має право на свій розсуд звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу предмета іпотеки та/або на підставі виконавчого напису нотаріуса. Отже, судом встановлено, що вимоги-повідомлення [PERSON] про усунення порушення зобов?язань повторне про усунення порушення зобов`язань містили попередження про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2025 року у справі № 761/382/21 зазначає, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу усунути порушення також слід вважати таке повідомлення, що було належно надіслане, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яку іпотекодавець може спростувати в загальному порядку. Верховний Суд у постанові від 19.01.2022 року в справі № 361/3222/19 зазначив, що належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. Належним необхідно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору (постанова Верховного Суду від 01.10.2024 року у справі № 128/3398/19). Суди приходять до висновку про виконання іпотекодержателем вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку», встановивши, що повідомлення про порушення основного зобов`язання надсилалося іпотекодавцю засобами поштового зв`язку на поштову адресу, зазначену ним у іпотечному договорі, у випадку коли з поштовим штемпелем відділення зв`язку одержувача та відповідною відміткою посадової особи було повернуто відправнику за закінченням встановленого строку зберігання (постанова Верховного Суду від 07.12.2022 р. у справі № 357/12599/19). Відповідно до п. 2.3.15 Договорів іпотеки від 12.07.2019 року, 29.01.2020 року, іпотекодавець зобов`язується протягом 30-ти календарних днів задовольнити вимогу іпотекодержателя про повернення позики або усунення порушень зобов`язань за цим договором. Перебіг 30-денного строку починається з наступного дня після одержання іпотекодавцем листа про таку вимогу (факт одержання листа іпотекодавцем підтверджується повідомленням установи зв?язку про вручення або не вручення (відмова від вручення) листа іпотекодавцю, або з дати отримання вимоги іпотекодавцями під розписку) або з моменту публікації відповідної вимоги в газеті «Урядовий кур?єр», при цьому така публікація вважатиметься сторонами належним повідомленням в розумінні положень Закону України «Про іпотеку». Приписами пункту 104 Правил надання послуг поштового зв`язку, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270 встановлено, що після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення вважаються такими, що не вручені. Згідно з п. 6.6. Договорів іпотеки від 12.07.2019 року, 29.01.2020 року, іпотекодержатель не несе відповідальність за неотримання або несвоєчасне отримання іпотекодавцем письмової (поштової) кореспонденції, направленої на його адресу вказану в цьому пункті Договору. Іпотекодавець свідчить та заявляє, що належною адресою для направлення йому будь-якої кореспонденції за цим договором (листів, вимог, заяв, попереджень, тощо) є адреси: [ADDRESS] , [ADDRESS] відповідно та/або інша адреса, яка стала відома іпотекодержателю згідно письмового повідомлення іпотекодавця. Отже, матеріалами справи спростовуються твердження позивачів щодо порушення ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Згідно з частиною четвертою статті 38 Закону України «Про іпотеку», якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Частини п`ятою та шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Як встановлено судом, 28 листопада 2023 року між відповідачем [PERSON] як продавцем та відповідачем [PERSON] , як покупцем в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лігуном А.І., зареєстрований у реєстрі за № 7730. Згідно з п. 1.1. Договору купівлі-продажу від 28.11.2023 року, продавець передає, а покупець приймає у власність квартиру номер [ADDRESS] , зобов`язується сплатити за неї грошову суму в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п. 3.1. Договору купівлі-продажу від 28.11.2023 року, продаж об`єкта вчинено за 4 867 605,00 гривень, які Покупець сплатив Продавцю в повному обсязі до моменту підписання цього Договору. Також 28 листопада 2023 року між відповідачем [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лігуном А.І. зареєстрований у реєстрі за № 7731. Згідно пункту 1.1. Договору купівлі-продажу від 28.11.2023 року, продавець передає, а покупець приймає у власність квартиру номер [ADDRESS] , зобов`язується сплатити за неї грошову суму в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до пункту 3.1. Договору купівлі-продажу від 28.11.2023 року, продаж об`єкта вчинено за 7 126 000,00 гривень, які Покупець сплатив Продавцю в повному обсязі до моменту підписання цього Договору. Судом встановлено, що укладені правочини за своїм змістом та правовою природою є договорами купівлі-продажу, які підпадають під правове регулювання норм § 1 глави 54 Цивільного кодексу України. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ч. 1 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Позивач, обґрунтовуючи підстави недійсності оспорюваних правочинів, зазначає про невідповідність ціни продажу предмета іпотеки реальній ринковій вартості. Відповідно до п. 4.1. Договорів іпотеки від 12.07.2019 року, 29.01.2020 року, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом (в тому числі): продажу Предмету іпотеки будь-який особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає право іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною, погодженою сторонами цього Договору або за ціною, що визначається на підставі незалежної експертної оцінки, та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця. Відповідно до п. 1.9. Договору іпотеки від 29.01.2020 року, за домовленістю сторін вартість Предмету іпотеки становить 4 728 000,00 (чотири мільйони сімсот двадцять вісім) гривень 00 копійок, що є ринковою вартістю Предмету іпотеки. Згідно зі звітом про оцінку майна від 28.11.2023 року, виготовленого ТОВ «Бюро оцінки «Пакт», ринкова вартість квартири номер [ADDRESS] становить 4 867 605,00 (чотири мільйони вісімсот шістдесят сім тисяч шістсот п`ять) гривень 00 копійок. Крім того, судом враховано, що згідно з п. 2.2. Договорів іпотеки від 09.08.2017 року, 03.08.2018 року, факт укладення яких з АТ «КОМІНБАНК» не заперечується позивачем [PERSON] , узгоджена справедлива оціночна вартість квартири за адресою: [ADDRESS] становить 4 805 000,00 грн. Відповідно до п. 1.9. Договору іпотеки від 12.07.2019 року за домовленістю сторін вартість Предмету іпотеки становить 5 222 000,00 (п`ять мільйонів двісті двадцять дві тисячі) гривень 00 копійок, що є ринковою вартістю Предмету іпотеки. Згідно зі звітом про оцінку майна від 27.11.2023 року, виготовленого ТОВ «Бюро оцінки «Пакт», ринкова вартість квартиру номер [ADDRESS] становила 7 126 000,00 (сім мільйонів сто двадцять шість тисяч ) гривень 00 копійок. Враховуючи зазначені обставини, судом встановлено, що відповідачем [PERSON] , як іпотеко держателем, дотримано вимог, встановлених пунктом 4.1. оспорюваних Договорів іпотеки та ст. 38 Закону України «Про іпотеку» під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на підставі договорів купівлі-продажу. При здійсненні державної реєстрації права власності за [PERSON] , [PERSON] нотаріусом Лігуном А.І. дотримано порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно, в тому числі постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Факт передачі нерухомого майна відповідачем [PERSON] та подальшої його реєстрації за відповідачем [PERSON] , [PERSON] належним чином підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечується. Згідно з відомостями, які містяться в долученому позивачем Висновку експерта за № СЕ-19/111-24/60016-ОБ від 30.12.2024 року Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Клаунінг І.В., ринкову вартість спірних квартир визначити неможливо. Відповідно до частини першої-четвертої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення щодо недійсності договорів іпотеки та купівлі-продажу, скасування рішень приватних нотаріусів, припинення права іпотеки та заборони, припинення права власності. Невідповідність реальної вартості реалізованого майна вартості його відчуження не становить підставу недійсності правочину, оскільки за змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Верховний Суд зауважує, що незгода іпотекодавця з укладенням договору купівлі-продажу за ціною, яка його не влаштовує, не є обставиною, з якою закон пов`язує недійсність договору купівлі-продажу у розумінні статті 215 ЦК України (правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17, від 12 вересня 2018 року у справі № 766/13946/16-ц, провадження № 61-17792св18, від 10 квітня 2019 року у справі № 643/8134/16-ц, провадження № 61-224св17, від 04 квітня 2022 року у справі № 524/2705/20). Таким чином, Висновок експерта за № СЕ-19/111-24/60016-ОБ від 30.12.2024 не є належним доказом, який може становити підставу недійсності оспорюваних правочинів та не спростовує відповідність ціни продажу предмета іпотеки реальній ринковій вартості. Щодо посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на наявність ознак фраудаторних правочинів, оскільки, як зазначено в позовній заяві, аналогію права та закону щодо встановлення в судовому порядку ознак фраудаторності правочину можна застосовувати не тільки у відносинах щодо відчуження предмета іпотеки з метою невиконання грошового зобов`язання перед кредитором, а також і у відносинах коли предмет іпотеки передається в заставу поза волею власника, тобто на шкоду власнику, коли представник вчиняє правочин іпотеки укладаючи його з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань свого чоловіка перед Позикодавцем та не в інтересах своїх довірителів. Суд зазначає, що фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 ЦК України (постанова Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі № 905/2030/19 (905/2445/19). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, відповідно до якого допускається кваліфікація правочину як фраудаторного у випадках: фіктивних правочинів (стаття 234 Цивільного кодексу України); порушення принципу добросовісності та зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); правочину, який порушує публічний порядок (частина перша та друга статті 228 ЦК України). Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна. Очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК) не допускається (див. постанову Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21). Верховний Суд у постановах, зокрема, від 18.02.2025 року у справі № 916/5751/23, від 03.12.2024 року у справі № 487/6342/18 зазначив, що критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника (постанова Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 372/4451). Саме ці питання і є вирішальними та необхідними для з`ясування при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності договору з настанням відповідних наслідків, адже це свідчитиме про укладення правочину внаслідок недобросовісної поведінки та зловживання цивільними правами на шкоду правам інших осіб. Мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована. Конструкція фраудаторного правочину (actio Pauliana) спрямована на захист прав та інтересів кредитора, на шкоду якому вчинений правочин. Цю конструкцію під час позаконкурсного оспорювання правочину не можна застосувати тоді, коли особа сама вчинила відповідний правочин для уникнення чи унеможливлення виконання її обов`язку (сплатити кошти, повернути майно, відшкодувати збитки тощо), зокрема на виконання судового рішення, що набрало законної сили, а згодом вона (чи її правонаступник) намагається оспорити такий правочин на тій підставі, що він був фраудаторним. Таке оспорення суперечить конструкції фраудаторного правочину та за змістом є зловживанням правом. Інакше кажучи, кредитором, на шкоду якому вчинений фраудаторний правочин, не може бути сторона оспорюваного договору або її правонаступник, зокрема спадкоємець. Тому така сторона чи її правонаступник не може вимагати визнання договору недійсним як фраудаторного. Водночас, слід враховувати, що кожен окремий критерій сам по собі не спричиняє фраудаторність, і вони повинні розглядатися комплексно, а презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину, вживання права на зло. Наразі, з урахуванням змісту заявлених позовних вимог та їх підстав, на які позивачі посилаються в обґрунтування тверджень про кваліфікацію оспорюваних договорів як фраудаторних, суд приходить до висновку, що позивачами не доведено наявності критеріїв, за якими укладені між сторонами правочини є фраудаторними, тобто такими, що вчинені боржником на шкоду кредитору. Згідно пункту 1.2. Договорів купівлі-продажу від 28.11.2023 року, об`єкти належать іпотекодавцю на праві приватної власності. Відповідно до пункту 4.1. Договорів купівлі-продажу від 28.11.2023 року, продавець заявляє, гарантує і зобов`язується на користь покупця, що об`єкт знаходиться у власності іпотекодавця, об`єкт (та/або будь-які його частини) нікому не проданий, не подарований, не перебуває під заставою (у т.ч. податковою), забороною, арештом. іншими обмеженнями чи обтяженнями не знаходиться (крім обтяжень, що зазначені в 4.2. цього договору), треті особи не мають жодних прав на цей об`єкт (та/або будь-яку його частину), як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесений; самовільних перепланувань, реконструкцій у об`єкті немає; об`єкт продається у стані, що відповідає його цільовому призначенню та придатному для експлуатації; продавець має право укладати даний Договір і виконувати свої зобов?язання за ним, оскільки він має усі необхідні для цього повноваження і відсутні будь-які обставини, що обмежують його право укласти і виконати даний Договір; сторони домовилися, що покупець має право подати документи на державну реєстрацію та зареєструвати право власності на предмет договору незалежно від факту оплати за цим договором та без подання державному реєстраторові акту приймання-передачі. Згідно пункту 4.2. Договорів купівлі-продажу від 28.11.2023 року, на момент укладення даного Договору об`єкти знаходяться в іпотеці та обтяжені забороною, згідно з Договорами іпотеки від 12.07.2019 року, 29.01.2020 року. Ці договори є підставою для зняття заборони відчуження, реєстрації припинення обтяження нерухомого майна забороною та реєстрації припинення іпотеки, зареєстрованих у зв?язку з укладенням вищевказаних Договорів іпотеки. Згідно з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, які надані позивачами, дані щодо інших речових прав, іпотек та заборон відчуження, крім обтяжень згідно з Договорами іпотеки від 12.07.2019 року, 29.01.2020 року на підставі яких були укладені Договори купівлі-продажу від 28.11.2023 року, на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу були відсутні. У відповідності до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 року у справі № 925/1351/19 зазначила, що якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів статті 388 ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Тобто, законодавством встановлено презумпцію достовірності відомостей, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим відповідачі [PERSON] та [PERSON] мали право та підстави покладатись на них при вступі у правовідносини з відповідачем [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не зобов`язані, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставини укладення оспорюваних договорів іпотеки та підстав вибуття майна з володіння позивачів. З наведеного вбачається, що квартира [ADDRESS] та квартира номер [ADDRESS] набувались [PERSON] , [PERSON] , відповідно, в умовах, коли вони були вільні від будь-яких обтяжень, арештів, прав третіх осіб, (окрім [PERSON] ) спорів, які б могли завершитись позбавленням або анулюванням права власності. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення закріплено у статті 321 ЦК України. Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати (якщо має місце відсутність прав на відчуження у первісного власника). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України). Згідно із статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із статтею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є недвостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Згідно із роз`ясненнями, які містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Доводи позивачів про відсутність добросовісності набуття права власності [PERSON] та [PERSON] через пов`язаність нотаріусів, які вчиняли реєстраційні дії та учасників правовідносин, які були сторонами оспорюваних договорів іпотеки та купівлі-продажу не можуть бути взяті до уваги під час розгляду позовних заяв позивачів та не доводять, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення оспорюваних правочинів. Суд наголошує, що для встановлення правомірності цивільно-правових угод особисті відносини учасників (представників) таких угод жодного значення не мають, як і мотиви їх укладення та внутрішні переконання представників сторін. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача (постанова Верховного Суду від 17.07.2019 року у справі № 752/11866/16-ц). У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190ц20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦІК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносини та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача (аналогічний висновок містить у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 року у справі № 725/1824/20). Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35г21)). Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (пункт 220 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23)). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель (абзац 6 статті 1 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного договору іпотеки). Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника (абзац 7 статті 1 Закону України «Про іпотеку»). У частині четвертій статті 26 Закону України «Про іпотеку» згадується про добру совість і її врахування в іпотечних відносинах. Іпотека є правом на чужу річ. У статті IX.-2:108 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права (DCFR), наприклад, вказано, що навіть якщо забезпечувальний боржник не має права або повноваження розпоряджатися майном, забезпечувальний кредитор набуває забезпечувального права заставного типу на вказане майно за умови, що: у момент встановлення забезпечення майно або документ на пред`явника на нього перебували у володінні особи, яка надала забезпечення або, якщо потрібно, права на майно були зареєстровані в міжнародному чи національному реєстрі за ним як за власником; кредитор не знав і не міг знати, що у момент встановлення забезпечення особа, яка його встановила, не мала права чи повноваження для цього. Добросовісне набуття забезпечувального права виключається у разі, якщо майно було вкрадене у власника або особи, якій власник передав майно у володіння (див. Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of reference (DCFR). Prepared by the Study Group on a European Civil Code and the Research Group on EC Private Law (Acquis Group) / Ed. by Christian von Bar, Eric Clive, Hans Schulte-Nolk, European Law Publishers, Munich, 2009. - p. 4483). Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач. Відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Конструкція «добросовісний іпотекодержатель» (тобто той, який набув право іпотеки на підставі договору іпотеки із невласником), хоча прямо й не передбачена в приватному праві, є проявом доброї совісті (пункт 6 статті 3 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). В практиці касаційного суду неодноразово застосовувалася конструкція «добросовісного іпотекодержателя» і вказувалося про необхідність захисту інтересів добросовісного іпотекодержателя, який покладався на дані реєстру прав на нерухомість. Конструкція «добросовісного іпотекодержателя» (тобто того, який набув право іпотеки на підставі договору іпотеки із невласником), хоча й прямо не передбачена в приватному праві, але є проявом доброї совісті (пункт 6 статті 3 ЦК України). Якщо ЦК України допускає набуття права власності добросовісним набувачем (стаття 330 ЦК України) найбільш повного та абсолютного речового права (права власності) від неуповноваженої особи, то набуття такого права на чужу річ (обмеженого речового права) як права іпотеки, також має допускатися правопорядком. Законодавець не передбачив нікчемності правочину, у випадку відсутності у іпотекодавця права власності на предмет іпотеки. Тому такий правочин є оспорюваним. Недійсність первісних юридичних фактів чи документів не призводить до недійсності договору іпотеки, оскільки в українському праві відсутня залежна недійсність для таких випадків (має місце тільки в одиничних випадках, передбачених у законі - наприклад, частина друга статті 548, частина четверта статті 1119 ЦК України). Тому повинна враховуватися добросовісність / недобросовісність іпотекодержателя, для того щоб вирішити питання про набуття ним права іпотеки та/або при визнанні недійсним договору іпотеки. При цьому очевидно, що добра совість «лікує» таку ваду набуття права іпотеки як укладення договору не власником. До обставин, які можуть свідчити, що недобросовісність іпотекодержателя відноситься, зокрема: момент вчинення правочину; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняється договір іпотеки (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб). Для добросовісного іпотекодержателя має бути характерним такий стандарт поведінки, який притаманний середньому розумному та обачному іпотекодержателю (постанова Верховного Суду від 09.09.2024 року у справі № 466/3398/21). У контексті викладеного, [PERSON] та [PERSON] як добросовісні набувачі майна захищені відповідними положеннями законодавства у правовідносинах, пов`язаних із оспоренням їх прав на квартири [ADDRESS] та квартири номер [ADDRESS] . Відтак суд приходить до висновку, що оспорювані договори купівлі-продажу від 28.11.2025 року дійсні, а [PERSON] та [PERSON] є єдиними законними та добросовісними власниками. Щодо позовних вимог про припинення іпотеки та права власності, суд зазначає, що такі вимоги заявлені, як похідні вимоги від попередніх, а відтак, оскільки всі вимоги про витребування майна, визнання недійсними Договорів іпотеки від 12.07.2019 року, 29.01.2020 року 13.01.2021 року та Договорів купівлі-продажу від 28.11.2023 року не містять правових підстав для задоволення, то і вимоги про припинення іпотеки та права власності не підлягають задоволенню. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (стаття 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при їх невизнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позовах, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). При цьому, суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства. Відповідно до приписів ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду. Позивачами належних та допустимих доказів, що вказували б на відсутність у відповідачів правових підстав для набуття спірних об`єктів нерухомого майна не надано, доводи відповідачів на свій захист позивачами не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги положення статей 203, 215, 230, 238, 241 ЦК України, а також враховуючи те, що позивачі не довели в розумінні статті 81 ЦПК України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв`язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання оскаржуваних правочинів недійсними і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачам у задоволенні позовів з огляду на їх необґрунтованість та недоведеність. VІ. Розподіл судових витрат. На підставі положень статті 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, у тому числі судовий збір, покладається на позивача. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачами судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed