Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісяця, до закінчення навчання, але не більше ніж до 23 років. В обґрунтування вимог вказано, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , який на даний час є повнолітнім та продовжує навчатися в Житомирському державному університеті імені Івана Франка, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги. Позивач є особою з інвалідністю другої групи, на даний час не працевлаштована, єдиним джерелом її доходу є пенсія по інвалідності, яка фактично витрачається на підтримання стану здоров`я сина [PERSON] , який також є особою з інвалідністю 3 групи з дитинства. Дитина проживає разом з позивачем та перебуває на повному утриманні матері. Відповідач офіційно працевлаштований, має регулярний дохід, що дає йому змогу сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] , домовленостей з питань утримання дитини між сторонами не досягнуто, в добровільному порядку відповідач не надає кошти на утримання сина. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 02.10.2025 у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 21). 27.10.2025 через підсистему «Електронний суд» представник відповідача, адвокат Кононенко А.А., подала відзив на позовну заяву, в якому просила позовні вимоги задовольнити частково, стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/10 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно та до припинення сином навчання, але не довше як до досягнення ним двадцяти трьох років. В обґрунтування відзиву зазначила, що позивач перед поданням позову звільнилася з ліцею, де працювала на посаді вчителя. Обов`язок утримувати повнолітнього доньку (сина), яка (який) продовжує навчання, покладено на обох батьків. Наявність у позивача другої групи інвалідності не позбавляє її можливості працевлаштуватися на роботі, яка відповідає її стану здоров`я та не передбачає виконання обов`язків у важких чи небезпечних умовах праці.Отже, наявність інвалідності не звільняє позивача від обов`язку брати участь у матеріальному забезпеченні повнолітнього сина, який продовжує навчання та потребує допомоги батьків. Обов`язок утримання повнолітнього сина, який навчається, має бути розподілений між позивачем та відповідачем пропорційно їхнім матеріальним можливостям, із урахуванням принципів рівності, справедливості та розумності. Представник відповідача зазначила, що спільний син сторін з 01.09.2025 зарахований на навчання за кошти державного бюджету до Житомирського державного університету імені Івана Франка. Позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували розмір таких витрат - зокрема, вартість навчальних матеріалів, підручників чи витрат на проїзд. Спільний син сторін проживає у місті Житомирі, де також розташований навчальний заклад, тому потреба у витратах на проїзд або проживання в гуртожитку відсутня. Навчаючись за кошти державного бюджету, син [PERSON] не несе витрат на оплату навчання, проживає за місцем розташування навчального закладу, а тому не потребує додаткових витрат на проживання чи проїзд. Позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували істотні додаткові витрати, пов`язані з навчанням дитини, зокрема - витрати на підручники, матеріали або інші освітні потреби.Таким чином, реальні витрати на утримання повнолітнього сина є незначними та не перевищують звичайних побутових потреб, а тому розмір аліментів має бути визначений у розумних і співмірних межах, з урахуванням матеріального стану кожного з батьків, їхніх можливостей та принципу рівності обов`язків щодо утримання дитини. Також адвокат зазначила, що на утриманні відповідача перебуває малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , який потребує щоденного догляду, виховання та матеріального забезпечення, що істотно впливає на його фінансове становище, оскільки витрати на забезпечення малолітньої дитини є постійними та пріоритетними. Крім цього у відзиві зазначено, що стан здоров`я [PERSON] є незадовільним, у зв`язку з чим він змушений нести додаткові витрати на лікування, придбання медикаментів та відновлення працездатності. Підсумовуючи, представник відповідача просила врахувати реальний стан здоров`я [PERSON] , наявність на його утриманні малолітньої дитини, а також його матеріальне становище при визначенні розміру аліментів, які відповідач не відмовляється сплачувати, на повнолітнього сина, який продовжує навчання, задовольнивши позовну заяву частково та стягуючи з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/10 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно та до припинення сином навчання, але не довше до досягнення ним двадцяти трьох років. До відзиву на позовну заяву долучено ряд чеків про оплату за покупки в аптеках м. Житомира, виписку із медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] , з якої встановлено, що останній звернувся 23.10.2025 до лікаря загальної практики за медичною допомогою, встановлено попередній діагноз: остеоартроз, гонартроз обох колінних суглобів, гіпертонічна хвороба 3 ступеня. 17.11.2025 судом отримано відповідь на відзив, у якому представник позивача, адвокат Невмержицька Т.О., зазначила, що не погоджується з доводами представника відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву. Зазначила, що позивач є особою з інвалідністю І групи, з огляду на що причина звільнення з ліцею та неможливість на даний час працевлаштування на роботі пов?язана з тяжким станом здоров?я та неможливістю виконувати покладені на неї трудові функції. Син [PERSON] , [INFO] , є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства та у зв`язку з цим задля підтримання гарного рівня здоров?я проходить постійні курси медикаментозного амбулаторного лікування та потребує постійних витрат на ліки та медпрепарати. Оскільки позивач не має постійного місця роботи, маю незадовільний стан здоров?я, на свою отриману пенсію здійснює утримання та лікування як себе, так і сина [PERSON] , тому є такою, що бере участь у постійному матеріальному забезпеченні сина. Вказала, що позивач потребує постійних витрат на лікування, що істотно впливає на її фінансове становище. З огляду на це дитина потребує фінансової підтримки з боку відповідача. Представник позивача також зазначила, що вказаний у виписці із медичної картки амбулаторного хворого діагноз відповідача ніяким чином не підтверджує тяжкий стан здоров`я [PERSON] та здійснення ним постійних витрат на лікування, а долучені до відзиву на позовну заяву чеки ПриватБанку про здійснення транзакцій на придбання ліків в мережі аптек на підтвердження такого факту не є належними доказами, оскільки не містять ні прізвища платника, ні медикаментів, що купувалися, ні призначення ліків, які виписувались лікарем. Адвокат Невмержицька Т.О. зазначила, що на заяву позивача з органу ДВС надано довідку про попередні доходи відповідача, з якої встановлено, що [PERSON] має достатній дохід та має можливість сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] у заявленому розмірі. До відповіді на відзив долучено консультаційні висновки спеціаліста, виписки із історії хвороби, виписку із медичної карти абулаторного хворого, результати досліджень стосовно сина [PERSON] , та стосовно позивача, довідку-розрахунок заборгованості по виконавчому листу №295/11744/20 про стягнення аліментів на користь сина [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України. Статті 180, 181 СК України визначають обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За нормами статті 198 СК батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України). Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру матеріальної допомоги суд обов`язково враховує актуальну і дійсну потребу дитини у наданні їй матеріальної допомоги, вартість навчання, вартість підручників і проїзду до навчального закладу, вартість проживання у гуртожитку або орендованій квартирі за місцем знаходження навчального закладу (постанова Верховного Суду від 13.04.2021 року у справі № 308/4214/18). Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину) є обов`язковою складовою сукупності юридичних фактів, на підставі яких виникає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993). Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, від якого [INFO] народилась дитина [PERSON] (а.с. 9). Судовим наказом Богунського районного суду м. Житомира №295/11744/20 від 02.11.2020 присуджено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 28.09.2020 та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 15). Як встановлено судом, станом на 01.05.2025 борг відповідача по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON] відсутній, що підтверджується довідкою-розрахунком Богунського ВДВС у м. Житомирі від 07.11.2025 №151480. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира №295/8893/21 від 09.06.2022 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 16-18). [PERSON] є здобувачем (студентом) І курсу спеціальності G7 Автоматизація, комп`ютерно-інтегровані технології та робототехніка денної форми здобуття освіти, навчання за кошти державного бюджету, фізико-математичного факультету Житомирського державного університету імені Івана Франка, строк навчання з 01.09.2025 по 30.06.2029 (а.с. 10а). На момент звернення до суду з даною позовною заявою позивач не була працевлаштована, звільнена з останнього місця роботи 19.08.2025, у зв`язку з чим рішенням Житомирського об`єднаного управління ПФУ від 28.08.2025 здійснено перерахунок пенсії [PERSON] (а.с. 11-12). Позивач є особою з інвалідністю 2 групи з дитинства, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №403467 (а.с. 13). Спільна дитина сторін, [PERSON] , [INFO] , є особою з інвалідністю 3 групи, що підтверджується витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (а.с. 14). Позивач зазначила, що після досягнення сином [PERSON] повноліття відповідач припинив надання матеріальної допомоги на утримання спільного сина. У відповідача на утриманні є неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією актового запису про народження, долученою до відзиву на позовну заяву. Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. У постанові від 16.02.2022 у справі №381/2423/20 Верховний Суд зазначив, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З огляду на зазначені обставини, врахувавши характер спірних правовідносин та враховуючи реалії сьогодення, стан здоров`я позивача та повнолітньої дитини [PERSON] , витрати, які необхідні на організацію навчального процесу, необхідність забезпечення дитини харчуванням, одягом, виходячи з доходу позивача, враховуючи, що відповідач доказів про доходи не надав не спростував доводів позивача в цій частині, надавши оцінку доказам у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з мотивів, що викладені вище. Як встановлено судом в ході розгляду справи, позивач є особою з інвалідністю 2 групи та за станом здоров`я не може працювати. Спільний син сторін [PERSON] також є особою з інвалідністю 3 групи з дитинства.Таким чином, стан здоров`я позивача та сина [PERSON] беззаперечно зумовлює витрату коштів на підтримку здоров`я та купівлю необхідних ліків в той час, як єдиним джерелом доходу останніх є пенсія [PERSON] . Разом з тим, належними та допустимими доказами відповідачем не підтверджено ні незадовільного стану його здоров`я, ні скрутного (чи такого, що не дозволятиме сплачувати аліменти у заявленому розмірі) майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження другої дитини [PERSON] , не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20). Окремо суд зазначає, що долучені до відзиву на позовну заяву чеки про оплату за товарів в аптеках м. Житомира не є в даному випадку належними та допустимими доказами, що підтверджували б посилання [PERSON] на незадовільний стан здоров`я, оскільки їх неможливо ідентифікувати як такі, витрати за якими понесено саме відповідачем та саме на лікувальні/оздоровчі цілі. По суті такі чеки не містять ідентифікуючої інформації ні про покупця, ні про товар. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.

Outcome: approved