Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

До Приморського районного суду м.Одеси представник [PERSON] адвокат Наверіані О.В. надала заяву, про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, згідно якої просила суд встановити факт народження дитини [PERSON] , [INFO] , в м.Сімферополь, Автономна Республіка Крим, Україна, матір`ю якого є громадянка Республіки Узбекистан [PERSON] , [INFO] , батьком є громадянин Республіки Узбекистан [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивувала тим, що [PERSON] угли є батьком малолітнього [PERSON] , який народився [INFO] в м.Сімферополь, Автономна Республіка Крим, Україна. Факт народження сина на тимчасово окупованій території підтверджується свідоцтвом про народження, видане відділом державної реєстрації актів про народження реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції у АР Крим від 08.07.2014 року, серії [NUMBER] , відповідний актовий запис №2648 та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження для виплати допомоги у зв`язку з народженням дитини від 08.07.2014 року, виданим відділом державної реєстрації актів про народження реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції у АР Крим, 08.07.2014 року. Однак, актовий запис про народження дитини було складено без використання Державного реєстру актів цивільного стану громадян, у зв`язку з відсутністю на час видачі документу, доступу до реєстру органів (установ) державної реєстрації актів цивільного стану, які розташовані на окупованій території України. Проте, оскільки вище вказане свідоцтво про народження дитини видане у м.Сімферополь АР Крим 08.07.2014 року, тобто на тимчасово окупованій території, то Державна міграційна служба України в Одеській області відмовляється оформляти необхідні документи для отримання дитиною громадянства України. 04.12.2024 року листом за №5743/24.25-84 Хаджибейським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі ПМУ МЮ (м.Одеса) заявнику відмовлено у видачі повторного свідоцтва про народження дитини, у зв`язку з відсутністю у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актового запису про народження дитини. Також вказаним листом визначено процедуру поновлення актового запису у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, на підставі рішення суду про встановлення факту державної реєстрації актів цивільного стану. 10.12.2025 року представник [PERSON] адвокат Наверіані О.В. через систему Електронний суд надала клопотання, яким просила долучити до матеріалів справи довідку про перебування дитини [PERSON] , [INFO] , у дитячій поліклініці; Декларацію №0001-7842-Н900, укладену з сімейним лікарем; нотаріально завірену заяву [PERSON] від 30.08.2019 року та нотаріально завірену заяву [PERSON] від 10.10.2024 року. 19.12.2025 року представник [PERSON] адвокат Наверіані О.В. надала суду клопотання, яким просила долучити до матеріалів справи Довідку №36, видану 11.12.2025 року Навчально-виховальним комплексом «Гармонія ХХІ Століття». Зазначене клопотання отримано суддею 22.12.2025 року. Ухвалою суду від 22.12.2025 року справу призначено до розгляду. У судове засідання призначене на 22.12.2025 року учасники справи не з`явилися, представник Хаджибейського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлений належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, давши їм оцінку, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.7 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Відповідно до ч.2 ст.317 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що [INFO] в м.Сімферополь, АР Крим, Україна, у батьків: мати [PERSON] , [INFO] , громадянка Республіки Узбекистан, батько [PERSON] , [INFO] , громадянин Республіки Узбекистан, народилась дитина чоловічої статі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 08.07.2014 року Відділом державної реєстрації актів про народження реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим, Україна. Також, заявник надав свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 17.07.2010 року відділом ЗАГС Ургутського району, актовий запис №1806, згідно з яким [PERSON] , [INFO] , громадянин Республіки Узбекистан, уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] , громадянкою Республіки Узбекистан. Згідно матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , громадянин Республіки Узбекистан, документований посвідкою на постійне проживання № [NUMBER] , виданою 26.06.2024 року органом 5103. [PERSON] , [INFO] , громадянка Республіки Узбекистан, документована посвідкою на постійне проживання № [NUMBER] , виданою 21.04.2020 року органом 5103. Згідно Витягу з реєстру територіальної громади №2024/012222406, сформованої 09.10.2024 року, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований з 08.10.2024 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 19.05.2020 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Оцінюючи встановлені обставини та надаючи їм оцінку суд виходить з того, що згідно за статтею 410 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка підписана Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованої 27 лютого 1991 року, що набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Правовідносини, що виникли у зв`язку з народженням дитини заявника врегульовані наступними положеннями Сімейного кодексу України: - дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (ч.1 ст.122); - якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини (ч.1 ст.133). Відповідно до ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Станом на день розгляду справи воєнний стан в Україні не припинено. Згідно з положеннями статей 1, 5, 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до п.7 ч.1 ст.1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Відповідно до п.7 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявник. У рішенні про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Загальновідомим є факт анексії рф території України Автономної Республіки Крим. 15 квітня 2014 року Автономну Республіку Крим визначено тимчасово окупованою територією відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та в порядку ст.1 цього Закону є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація російською федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для російської федерації жодних територіальних прав. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Надане заявником свідоцтво про народження дитини, відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є недійсним і не створює правових наслідків, у зв`язку з чим заявники не можуть зареєструвати народження своєї дитини. Заявнику 08.07.2014 року відділом державної реєстрації актів про народження реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим видано свідоцтво про народження сина [PERSON] , [INFO] , свідоцтво серії [NUMBER] , яке завірено печаткою РАЦСу. Проте, відомості про народження дитини заявника відсутні у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян. Факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети. Водночас, оцінюючи подані заявниками документи, які були видані на території, де органи державної влади не здійснюють свої повноваження, суд враховує, що народження дитини у громадян України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідки виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав новонародженої людини. Також суд зазначає, що під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст.263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст.317 ЦПК України. Виходячи із вищевикладеного, взявши до уваги практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що надані в якості доказів: - копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 08.07.2014 року Відділом державної реєстрації актів про народження реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим, Україна, з якого вбачається, що [INFO] в м.Сімферополь, АР Крим, Україна, народився [PERSON] , у якому батьками зазначені: мати [PERSON] , [INFO] , громадянка Республіки Узбекистан, батько [PERSON] , [INFO] , громадянин Республіки Узбекистан. - копія свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 17.07.2010 року відділом ЗАГС Ургутського району, актовий запис №1806, згідно з яким [PERSON] , [INFO] , громадянин Республіки Узбекистан, уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] , громадянкою Республіки Узбекистан; - копія посвідки на постійне проживання № [NUMBER] , виданою 26.06.2024 року органом 510З, виданої [PERSON] , [INFO] , громадянину Республіки Узбекистан; - копія посвідки на постійне проживання № [NUMBER] , виданою 21.04.2020 року органом 5103, виданої [PERSON] , [INFO] , громадянці Республіки Узбекистан; - копія Витягу з реєстру територіальної громади №2024/012222406, з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований з 08.10.2024 року за адресою: [ADDRESS] ; - копія Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 19.05.2020 року, з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; - копія довідки про перебування дитини [PERSON] , [INFO] , на обліку у дитячій поліклініці №5 м.Одеси з 09.09.2020 року; - копія Декларації №0001-7842-Н900, укладеної з сімейним лікарем [PERSON] ; - нотаріально завірена заява [PERSON] від 30.08.2019 року, якою остання надала згоду на імміграцію до України сина [PERSON] , [INFO] ; - нотаріально завірена заяву [PERSON] від 10.10.2024 року, якою останній надав згоду на реєстрацію місця проживання свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; - Довідка №36, видану 11.12.2025 року Навчально-виховальним комплексом «Гармонія ХХІ століття», в якій зазначено, що він є учнем 3-А класу НВК «Гармонія ХХІ століття. Суд вважає, що вище перелічені докази достовірно свідчать про факт народження у батьків: [PERSON] , [INFO] , громадянки Республіки Узбекистан, та [PERSON] , [INFO] , громадянина Республіки Узбекистан дитини чоловічої статі - [PERSON] , який народився [INFO] , місце народження: м.Сімферополь, Автономна Республіка Крим, Україна, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення такого факту, що надасть заявнику можливість отримати у державних органах України свідоцтво про народження їх дитини. Також суд вважає за необхідне додати, що визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо народження дитини, не легітимізує таку владу та не надає автоматичної дійсності таким актам. Такі дії зумовлені тим, що держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян, у тому числі іноземців на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. При наданні оцінки, зокрема, свідоцтву про народження дитини, свідоцтву про встановлення батьківства, наданих заявником, як доказам, суд враховує, що хоча такі документи не є юридично дійсними, але вони можуть підтверджувати, що певна установа, яка не діє відповідно до українського законодавства, але de facto існує на тимчасово окупованій території, зафіксувала факт народження дитини. Правова оцінка документам, поданим заявником на підтвердження факту народження на тимчасово окупованій території України, зокрема документам, виданим органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України, надається судом цивільної юрисдикції в сукупності з іншими доказами під час розгляду заяви про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України в порядку статті 317 ЦПК України, а не органами державної реєстрації актів цивільного стану. Саме рішення суду про встановлення такого факту є підставою для державної реєстрації народження та для внесення відомостей про батьків дитини відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду (висновок Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2022 року у справі №759/7001/22). На підставі вищевикладеного, аналізуючи забрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, враховуючи, що встановлення даного факту, що має юридичне значення, заявнику необхідно для державної реєстрації народження їх дитини, суд дійшов висновку про можливість задоволення заяви та встановлення факту народження дитини. Згідно пункту 8 частини першої статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved