Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що з 17 березня 2025 року по 15 серпня 2025 року працював у Комунальній установі «Центр надання соціальних послуг» Потіївської сільської ради на посаді фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб. Позивач вказував, що за період з березня по липень 2025 року відповідач не здійснив нарахування та виплату заробітної плати відповідно до абзацу четвертого пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 05 липня 2024 року № 779 та постанови Кабінету Міністрів України від 02 серпня 2024 року № 868, якою, на думку позивача, встановлено мінімальний розмір оплати праці фахівців із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб на рівні не менше 25 000 гривень. Посилаючись на зазначені обставини та здійснений ним розрахунок, позивач просив стягнути з відповідача 40 707 гривень 30 копійок невиплаченої заробітної плати. Ухвалою від 07.11.2025 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 16.12.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач у поданому відзиві проти позову заперечував, зазначивши, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем відсутня, оскільки заробітна плата нараховувалася та виплачувалася у повному обсязі відповідно до чинного на той час законодавства. Відповідач також вказував, що норма щодо встановлення мінімального розміру оплати праці у розмірі не менше 25 000 гривень набула чинності лише з 19 серпня 2025 року, тобто після звільнення позивача. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, надані сторонами, та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов таких висновків. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 ЦПК України). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. ст. 115, 116 КЗпП України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що позивач дійсно перебував у трудових відносинах із відповідачем у період з 17 березня 2025 року по 15 серпня 2025 року та обіймав посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб, що підтверджується наказом про прийняття на роботу № 8 від 14.03.2025. З наказу № 8 від 14 березня 2025 року вбачається, що при прийнятті на роботу позивачу було встановлено 11 тарифний розряд. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 серпня 2024 року № 868 у редакції, чинній у період роботи позивача, фахівцям із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб у межах фонду оплати праці могла виплачуватися надбавка за особливий характер праці у розмірі до 50 відсотків посадового окладу за фактично відпрацьований час. Як убачається з наданих відповідачем доказів, позивачу щомісячно нараховувалася та виплачувалася надбавка за особливий характер праці у розмірі 50 відсотків посадового окладу, а також премії та інші надбавки на підставі відповідних наказів керівника установи. Разом із тим, норма підпункту 1 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 868 щодо встановлення мінімального розміру оплати праці фахівців із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб на рівні не менше 25 000 гривень набула чинності з 19 серпня 2025 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13 серпня 2025 року № 974. Оскільки позивач був звільнений з роботи 15 серпня 2025 року, зазначена норма не підлягала застосуванню до спірних правовідносин. Таким чином, здійснений позивачем розрахунок заборгованості із заробітної плати ґрунтується на нормативному акті, який не діяв у період його роботи, а тому не може бути покладений в основу задоволення позовних вимог. Доказів на підтвердження наявності заборгованості із заробітної плати в заявленому розмірі позивачем суду не надано, тоді як відповідачем надано докази, що свідчать про нарахування та виплату заробітної плати у повному обсязі. За таких обставин суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed