Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-21 00:00:00

ТОВАРИСТВО З\~ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ\~«СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» звернулося до Ананьївського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 14.08.2024-100002555 від 14 серпня 2024 року, укладеним між\~ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР»\~та відповідачем, яка станом на 21 липня 2025 року (дату подання позовної заяви) складає 23680,00 гривень. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог позивачем вказано, що 14 серпня 2024 року між\~ТОВ «СПОЖИВЧИЙ\~ЦЕНТР» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 14.08.2024-100002555 шляхом підписання\~заявки,\~що є\~невід`ємною\~частиною договору,\~та відповідно\~до якого\~відповідачеві надано\~кредит в\~розмірі 8000,00\~гривень строком\~на 98\~днів з\~фіксованою незмінною\~процентною ставкою\~врозмірі 1,5% за день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Відповідно до Розділу 3 договору кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит, сума та умови якого встановлюється в заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти та в якій встановлюється дата надання, сума кредиту, строк, на який надається кредит та проценти, а також графік платежів. Пунктом 4.1 договору передбачено надання кредиту на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування позичальникові коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача [NUMBER] . Таким чином, відповідач, уклавши з позивачем кредитний договір № 14.08.2024-100002555, взяв на себе обов`язок повернути позивачеві кредит та відсотки за кредитним договором у строки та в розмірах, встановлених умовами договору. Проте, всупереч вимог договору відповідач не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, не здійснював погашення кредитної заборгованості згідно умов договору, погашення кредиту та відсотків за кредитом. Станом на 21 липня 2025 (на дату подачі позовної заяви) заборгованість відповідача перед ТОВ «СПОЖИВЧИЙ\~ЦЕНТР» складає 23680,00 гривень, з яких: 8000,00 гривень - заборгованість по тілу кредиту; 10080,00 гривень - заборгованість за відсотками, 1600,00 гривень - заборгованість по комісії та 4000,00 гривень - неустойка. \~ \~ \~ \~Ухвалою Ананьївського\~районного суду\~Одеської області\~від 29\~липня 2025\~року відкрито провадження\~у справі,\~постановлено проводити\~розгляд справи\~в порядку спрощеного позовного\~провадження у\~відповідності до\~частини п`ятої\~статті 279\~ЦПК України\~без повідомлення\~сторін за\~наявними у\~справі матеріалами\~та встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 178 ЦПК України (а.с.28). \~ \~ \~ \~Оскільки позовна заява подана через електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», позивач самостійно направив відповідачеві копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів рекомендованим листом з описом вкладення та надав суду докази їх надсилання (а.с.21-22). \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідачеві [PERSON] , за зареєстрованим місцем його проживання, було надіслано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, про що містяться відомості в матеріалах справи (а.с.30). Поштовий конверт з вкладенням повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.31). Відповідно до положень пункту 5 частини шостої статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Аналогічні положення закріплені у пунктах 3 та 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, якими врегульовано порядок надсилання та вручення учасникам справи судових повісток та повідомлень. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року в справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі №800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 листопада 2019 року в справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року в справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року в справі № 24/260-23/52-б). За наведених обставин відповідач вважається таким, що 06 вересня 2025 року отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі (а.с.31). В установлений судом строк відповідачем не було подано до суду відзив на позовну заяву, тому відповідно до вимог частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Крім того, відповідач із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не звертався та будь-яких інших заяв, клопотань не надавав. Отже, відповідач своїми процесуальними правами, передбаченими ЦПК України не скористався. Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи в порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Враховуючи викладене, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Розглянувши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов наступного висновку. \~ \~ \~ \~Правовідносини між сторонами є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. \~ \~ \~ \~Судом було встановлено та неоспорені учасниками справи наступні обставини. Судом встановлено, що 14 серпня 2024 року між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ\~ЦЕНТР» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 14.08.2024-100002555 шляхом обміну електронним повідомленнями, а саме прийняття позичальником пропозиції кредитора про укладення кредитного договору (оферти). Кредитний договір складається з таких електронних документів, які містять всі його істотні умови, як: - пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферти) (а.с.9-10); - заявки сформованої на сайті кредитора після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитором (а.с.10 зворотний-11); - відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту), сформованої на сайті кредитора, та підписаної позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в SMS - повідомленні на номер телефону, вказаного при його ідентифікації на сайті (а.с.11-12). Відповідач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти), а також підтверджує, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору № 14.08.2024-100002555 від 14 серпня 2024 року, з яким він попередньо ознайомився. Акцептовані ним умови кредитного договору містяться у вказаних заявці та оферті. Для підписання і укладення цього правочину був введений код з SMS- повідомлення, яке було направлено на номер телефону відповідачеві. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. При цьому, частиною першою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлення порядку вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначення прав і обов`язків учасників відносин у сфері електронної комерції визначає Закон України «Про електронну комерцію». Відповідно до частини другої статті 2 цього Закону до послуг систем дистанційного обслуговування, надання платіжних послуг (у тому числі послуг з випуску та виконання платіжних операцій з електронними грошима), страхування та інших послуг, що регулюються спеціальним законодавством, цей Закон застосовується лише в частині правочинів, вчинених в електронній формі, яка не суперечить спеціальному законодавству України, що регулює здійснення послуг із дистанційного обслуговування, надання платіжних послуг, страхування, зокрема законам України\~«Про електронні документи та електронний документообіг»,\~«Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги»,\~«Про платіжні послуги»,\~«Про фінансові послуги та фінансові компанії»,\~«Про банки і банківську діяльність»\~та\~«Про страхування». Згідно частини сьомої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому\~Цивільним і Господарським\~кодексами України, а також іншими актами законодавства. Порядок укладення\~електронного договору\~визначений статтею\~11 Закону України «Про електронну комерцію». Так, зокрема, відповідно до частини третьої цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до частини четвертої\~статті 11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Частиною шостою цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. В\~статті 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~закріплено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України\~«Про електронні документи та електронний документообіг»\~та\~«Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги»; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 12 даного Закону регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно частини першої цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина тринадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. З наведеного\~суд дійшов\~висновку,\~що 14 серпня 2024 року між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ\~ЦЕНТР» та відповідачем [PERSON] , з дотриманням наведених норм законодавства, було укладено договір про\~надання фінансового\~кредитуяк такий, що укладений у письмовому вигляді. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) сформовано висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. \~ \~ \~ \~Тож, уклавши кредитний договір № 14.08.2024-100002555 від 14\~серпня 2024\~року його сторони досягли усіх істотних умов щодо взятих на себе зобов`язань. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа\~1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно абзацу другого частини першої статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України з урахуванням положень статтей\~526,\~527,\~530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц). Відповідно до договору від 04 січня 2024 року (а.с.14-16) та листа ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ\~ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» про перерахунок коштів (а.с.13) позивачем надано відповідачеві кредит на зазначені ним реквізити електронного платіжного засобу: [NUMBER] , в розмірі 8000,00 гривень. Отже, ТОВ «СПОЖИВЧИЙ\~ЦЕНТР» свої зобов`язання перед відповідачем за договором виконало в повному обсязі. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог\~Цивільного кодексу. \~ \~ \~ \~Відповідно до частин першої, другої\~статті 536 ЦК України\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За\~статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини першої статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. \~ \~ \~ \~Згідно з частиною другою статті 10561 ЦК України\~розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідач, підписавши\~електронний кредитний договір,\~добровільно погодився на визначені у ньому умови кредитування, взяв на себе відповідні зобов`язання. В пункті 3.3.7 кредитного договору зазначено, що проценти за користування кредитом встановлюються у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти. Вказана заявка підписана відповідачем за допомогою електронного підпису. Сторони належним чином узгодили умови та відповідний розмір відсоткової ставки. Згідно довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №14.08.2024-100002555 від 14 серпня 2024 року заборгованість відповідача [PERSON] складає: 8000,00 гривень - основний борг, 10080,00 гривень - проценти, 1600,00 гривень - комісія, 4000,00 гривень - неустойка. Разом 23680,00 гривень. Також зазначено, що проценти по кредиту нараховані за період з 14 серпня 2024 року по 19 листопада 2024 року (а.с.17). Суд погоджується з доводами позивача про отримання відповідачем тіла кредиту в сумі 8000 гривень та виникнення в останнього зобов`язань по сплаті процентів та комісії за надання кредиту. Як слідує з довідки позичальника, проценти у сумі 10080,00 гривень нараховані за період з 14 серпня 2024 року по 19 листопада 2024 року (а.с.17). Перевіряючи правильність розрахунку, суд встановив, що проценти нараховані за 98 календарних днів, що відповідає строку кредитування, визначеному договором, за процентною ставкою «Стандарт» -\~1,5% в день, яка застосовується протягом перших 4 чергових періодів (56 календарних днів: 80*1,5*56=6720,00 гривень), та за процентною ставкою «Економ» -\~1% в день, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт» (42 календарних дня: 80*1*42=3360,00 гривень). Тобто, згідно з розрахунком за цей період кредитування повинні бути нараховані проценти у сумі 10080,00 гривень. Однак, суд, перевіривши зазначений розрахунок, не погоджується з можливістю стягнення проценти у\~сумі 10080,00\~гривень з огляду на наступне Законом України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законів\~України щодо\~удосконалення державногорегулювання\~ринків фінансових\~послуг» від\~22\~листопада 2023\~року №\~3498-ІХ\~(набрав\~чинності 24\~грудня 2023\~року)\~(далі\~Закон №\~3498-ІХ)\~внесено зміни\~до Закону\~України «Про\~споживче кредитування»,\~зокрема, статтю 8 доповнено частиною п`ятою наступного змісту «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.». Також Законом №\~3498-ІХ розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом\~17 наступного змісту «Тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України\~«Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%.». З урахуванням наведеного, з 24 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 року максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5%, а період з 23 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року 1,5%. Враховуючи, що договір між позивачем та відповідачем укладено 14 серпня 2024 року, відповідно максимальний розмір денної процентної ставки в період з 14 серпня 2024 року по 20 серпня 2024 року не може перевищувати 1,5%. В подальшому з 21 серпня 2024 року застосування позивачем розміру денної процентної ставки як 1,5% є порушенням положень частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». Тому, в строк кредитування повинні бути нараховані проценти у сумі 8120,00 гривень (80 грн.*1,5%*7днів=840 гривень + 80 грн.*1%*91 день=7280 гривень, що разом складає 8120,00 гривень та підлягає стягненню з відповідача. Доказів повернення тіла кредиту і сплати процентів, комісії, відповідачем не надано. Строк виконання відповідного зобов`язання настав, тому існують підстави для стягнення заборгованості в примусовому порядку. З приводу включення до договору позиції щодо сплати комісії за надання кредиту суд зазначає, що 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим в Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в новій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закон України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Законі України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закон України «Про споживче кредитування». Відповідно пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно частини другої статті 8 Закон України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже,\~Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. З урахуванням наведеного, суд погоджується з доводами позивача про виникнення у відповідача зобов`язань по сплаті комісії за надання кредиту в розмірі 400,00 гривень (пункт 11 договору). При цьому, в частині додаткової комісії в розмірі 1200,00 гривень слід відмовити, оскільки договір не містить інформацію, що включає в себе обслуговування кредиту. Щодо можливості стягнення неустойки в сумі 4000,00 гривень суд не погоджується з огляду на наступне. Так, з пункту 17 відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 14.08.2024-100002555 від 14 серпня 2024 року, встановлена неустойка в сумі 80,00 гривень, що нараховується за кожен день невиконання чи неналежного виконання кожного окремого зобов`язання. Разом із\~тим,\~згідно приписів\~пункту 18\~розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем. З 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією проти України та відповідно до\~Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану»\~Указом Президента\~України від\~24\~лютого 2022\~року №\~64/2022\~«Про введення\~воєнного стану\~в Україні» введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та діє наразі. Отже, з урахуванням того, що відповідачем прострочене виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, і станом на дату розгляду справи в суді діє воєнний стан, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, та, відповідно, відсутні підстави для нарахування неустойки. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги, з огляду на встановлені вище обставини, підлягають задоволенню частково, в розмірі 16520,00 гривень, з яких: 8000,00 - заборгованість за тілом кредиту, 8120,00 гривень - заборгованість за відсотками, 400,00 гривень - заборгованість по комісії за надання кредиту. Відповідно до статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Частинами шостою та сьомою статті 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини першої статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України); достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України); достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.\~\~У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Саме на Товариство, як на позивача відповідно до положень статтей 12, 81, 177 ЦПК України\~покладено обов`язок надати докази на підтвердження заявлених позовних вимог. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ принципу справедливості розгляду справи судом. \~ \~ \~ \~Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). В позовній заяві міститься вимога позивача про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, які складаються з судового збору (а.с.7). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України\~під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Згідно частини першої статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до\~частини першої\~статті 141\~ЦПК України\~судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково на суму 16520,00 гривень, що становить 69,80%, а позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2422,40 гривень (а.с.1), суд вважає за необхідне пропорційно розміру задоволених позовних вимог судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1690,83 гривень (69,80%), покласти на відповідача.\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: partial