Decision date: 2022-08-22

Obvodní soud pro Prahu 1 rozhodl samosoudkyní Mgr. Lenkou Dočkalovou ve věci

žalobkyně: osobní údaje žalobkyně zastoupená advokátem údaje o zástupci

proti

žalované: osobní údaje žalované

o určení obsahu smlouvy in eventum o změnu obsahu smlouvy

I. Žaloba na určení, že mezi žalobcem a žalovaným je na základě smlouvy číslo týkající se ekologických závazků, uzavřené dne 21. 4. 1994 mezi žalobcem a anonymizována tři slova, ve znění dodatku č. 1, č. 2, č. 3 a číslo, dán právní poměr, v jehož rámci se garance žalovaného ve smyslu čl. II. této smlouvy nesnižuje o částky DPH, vyúčtované třetími osobami (coby smluvními stranami smluv na dodávky, provedení nebo poskytování služeb za účelem splnění ekologických závazků) v souvislosti s plněním ekologických závazků dle této smlouvy žalobci, anonymizována tři slova nebo žalovanému a zaplacené jak do dne vyhlášení tohoto rozsudku anonymizována tři slova nebo žalovaným žalobci nebo těmto třetím osobám, tak po dni vyhlášení tohoto rozsudku žalovaným těmto třetím osobám, se zamítá.

II. Žaloba na změnu smlouvy číslo týkající se ekologických závazků, uzavřené dne 21. 4. 1994 mezi žalobcem a anonymizována tři slova, ve znění dodatku č. 1, č. 2, č. 3 a číslo, tak, že v čl. 2 se za jeho stávající text doplňuje následující věta:„ Výše této garance se nesnižuje o částky DPH, vyúčtované kdykoli po dobu účinnosti této Smlouvy v souvislosti s plněním ekologických závazků dle této Smlouvy třetími osobami (coby smluvními stranami smluv na dodávky, provedení nebo poskytování služeb za účelem splnění ekologických závazků) Společnosti, anonymizováno nebo České republice – stát. instituce a zaplacené kdykoli po dobu účinnosti této Smlouvy anonymizováno nebo Českou republikou – stát. instituce Společnosti či těmto třetím osobám.“, se zamítá.

III. Žalobce je povinen zaplatit žalované náhradu nákladů řízení ve výši 2 700 Kč, a to do tří dnů od právní moci tohoto rozsudku.

1. Žalobce se v daném věci domáhá určení specifikovaného ve výroku I. tohoto rozsudku, eventuálně změny smlouvy způsobem uvedeným ve výroku II. tohoto rozsudku. Žalobu odůvodnil tím, že dne 21. 4. 1994 došlo mezi anonymizována tři slova země (dále jen„ anonymizováno“), jehož právním nástupcem je žalovaná, a žalobcem k uzavření smlouvy číslo týkající se ekologických závazků (dále jen„ ekologická smlouva“), jejímž předmětem bylo mimo jiné převzetí povinnosti ze strany anonymizováno uhradit žalobci za podmínek uvedených v ekologické smlouvě náklady na splnění ekologických závazků nejvýše do výše anonymizováno tel. číslo (dále jen„ garance“). Žalobce nesouhlasí s tím, že žalovaná do garance zahrnuje i DPH, má za to, že DPH by nemělo být do výše garance započítáváno, tudíž že smluvená výše garance má být o sazbu DPH být navýšena. K tomuto závěru dospěl na základě výkladu ekologické smlouvy, který po obsáhlém historickém exkurzu ohledně uzavírání smluv za účelem odstraňování ekologických zátěží dovozoval z toho, že stát měl v souvislosti s těmito smlouvami vůli uhradit veškeré náklady na sanaci ekologických zátěží. V této souvislosti doplnil, že absolutně nepřicházelo v úvahu, aby nějaká sanační opatření starých ekologických zátěží byla realizována ze zdrojů žalobce. Tvrdil, že náklady spočívající v DPH nelze považovat za účelně vynaložené náklady na odstranění starých ekologických zátěží, neboť ty nemají žádný reálný sanační efekt. Zdůraznil zejména ústavněprávní rozměr výkladu ekologické smlouvy a s aspektem na potřebu ochrany zdraví obyvatelstva a životního prostředí uzavřel, že v případě výkladu o započítávání DPH do garance dojde ke snížení stopu garance za staré ekologické zátěže (o částku DPH) a stát nebude ve financování sanačních prací pokračovat, zatímco v případě výkladu, že DPH se do garance započítávat nemá, bude stát v hrazení sanačních prací pokračovat a je velmi pravděpodobné, že sanace starých ekologických zátěží bude dokončena a rizika pro zdraví obyvatel a životního prostředí tak budou eliminována. První varianta řešení výkladového problému je tak pro ochranu zdraví a obyvatel a životního prostřední zjevně příznivá, druhá naopak zjevně nepříznivá. Dále poukázal na to, že v případě nejistoty výkladu ujednání ekologické smlouvy je třeba tuto pochybnost přičítat k tíži strany, která spornou formulaci použila jako první, v daném případě tedy k tíži anonymizováno, když celý obsah ekologické smlouvy je vyplněným formulářem připraveným anonymizováno. Aplikaci závěrů vyplývajících z rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 24. 6. 2020 sp. zn. 23 Cdo 1176/2020 na danou věc odmítl s ohledem na skutkovou odlišnost sporu řešeného v tomto rozsudku a na rozdílnost ekologicky zatížených lokalit, když posuzovaná věc se týká areálu žalobce nacházejícího se v okrese obec, tedy v okrese s extrémně narušeným životním prostředím, zatímco případ posuzovaný dovolacím soudem v uvedeném rozsudku se týkal areálu umístěného v obec.

2. Ve vztahu k prvnímu žalobnímu žádání žalobce tvrdil, že na požadovaném určení má naléhavý právní zájem, neboť jeho právní postavení je nejisté, když není na jisto postaveno, jaká je výše dosud nevyčerpané garance, což může ohrozit i jeho vlastnické právo, neboť nemovitosti žalobce budou i nadále zatíženy ekologickými zátěžemi.

3. Pokud jde o druhé žalobcova žalobní žádání, dovozoval možnost změny ekologické smlouvy na základě doložky clasula rebus sic stantibus, která dle odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 14. 3. 2018 sp. zn. 26 Cdo 4600/2016 nalezla uplatnění všude tam, kde to bylo zapotřebí bez ohledu na výslovnou zákonnou úpravu, přičemž podstatnou změnu okolností odůvodňující použití této doložky spatřoval v tom, že (i) ani jedna strana ekologické smlouvy nečekala, že ekologická smlouva bude mít tak mimořádně dlouhodobý charakter (ekologické zátěže nebyly odstraněny ani po 27 letech od uzavření ekologické smlouvy), (ii) v průběhu trvání ekologické smlouvy došlo k zvýšení cen sanačním prací (od roku 1994 do roku 2020 se cena sanačních prací zvýšila celkem na úroveň 246% v porovnání se stavem v roce 1994), (iii) v průběhu trvání ekologické smlouvy se zvýšilo DPH (z původních 5% na současných 21%), (iv) původně zvolené metody sanace nebyly natolik účinné, aby vedly k potřebné míře odstranění starých ekologických zásad, pročež bude zapotřebí aplikovat jiné metody. Vzhledem k tomu, že v předchozí větě uvedené okolnosti nemohl žalobce rozumně předvídat, byly mimo sféru jeho vlivu a jedná se o změnu okolností podstatnou (v důsledku působení uvedených okolností došlo k reálnému snížení rozsahu ekologické garance dle ekologické smlouvy nejméně o desítky procent její původní výše, tudíž se jedná o stovky milionů), má za to, že podmínky pro navrhovanou změnu ekologické smlouvy byly splněny.

4. Žalovaná navrhla zamítnutí žaloby. Ve vztahu k požadovanému určení uvedla, že žalobce na něm nemá naléhavý právní zájem, neboť jeho žaloba směřuje de facto k výkladu právního jednání mezi strany ekologické smlouvy.„ Sporný“ výklad ohledně vlivu změny DPH na soukromoprávní vztah stran smlouvy řeší ustálená judikatura a postavení žalobce tak nemůže být nejisté. K věci samé pak předně poukázala na rozdílné postavení České republiky při výkonu veřejné moci a při jejím vystupování v soukromoprávních vztazích s tím, že nelze požadovat, aby se soukromoprávních vztahů žalované dotkly vztahy vyplývající z jejího veřejnoprávního postavení, jímž fiskální politika zahrnující DPH. V případě ekologické smlouvy jde o soukromoprávní vztah a judikaturní závěry stran dopadu změny DPH na soukromoprávní vztahy v rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 24. 6. 2020 sp. zn. 23 Cdo 1176/2020 se tak uplatní i na ni. Pokud jde o ujednání výše garance v ekologické smlouvě, má za to, že jeho výkladem nelze dojít k závěru, že poskytnutá garance má být navyšována o DPH vzhledem k absenci ujednání stran v ekologické smlouvě o ujednání ve vztahu k DPH, ačkoliv nic nebránilo tomu, aby tuto skutečnost (navýšení poskytnuté garance o položku DPH) do ekologické smlouvy promítly. Žalovaná s poukazem na to, že žalobce je podnikatelským subjektem, který má v právních vztazích vystupovat s péčí řádného hospodáře, konstatovala, že bylo zejména v jeho zájmu, aby ekologická smlouva promítla též položku DPH v souvislosti s poskytnutou garancí. Žalobce však v tomto ohledu aktivní nebyl, což nelze přičítat k tíži žalované. K tvrzené vůli žalované uhradit veškeré náklady na sanaci ekologických zátěží na základě uzavřených smluv za účelem odstraňování ekologických zátěží, uvedla, že takový přístup by byl v příkrém rozporu s péčí řádného hospodáře, na který nemůže rezignovat s ohledem na to, že s veřejnými prostředky je povinna dle zákona nakládat hospodárně. K navržené změně smlouvy uvedla, že a navzdory v odkazovaném rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 14. 3. 2018 sp. zn. 26 Cdo 4600/2016 uvedené právní větě, jež postrádá odpovídající odůvodnění nelze rezignovat na civilní zásadu autonomie vůle smluvních stran a pacta sunt servada, když ve prospěch tvrzení žalobce neexistuje konstantní judikatura. Možnost soudní diskrece v souvislosti s navrhovanou změnou ekologické smlouvy v důsledku podstatné změny okolností nemá právní podklad, neboť právní režim, v němž se ekologická smlouva nachází, tento postup neumožňuje, a s ohledem na neexistence konstantní judikatury ve prospěch návrhu žalobce je tak přisvědčit tomu, že ekologická smlouva strany zavazuje. Nadto žalobcem uváděné čtyři aspekty, v nichž podstatnou změnu smluvních okolností spatřuje, nepředstavují změny natolik zásadní a nepředvídatelné, aby bylo možno soudem přikročit ke změně smlouvy v duchu mlčky uzavřené clausule rebus sic stantibus, neboť všechny tyto okolnosti spadají do okruhu tzv. běžného podnikatelského rizika a jsou tak do jisté míry předvídatelné.

5. Z provedeného dokazování soud učinil následující skutková zjištění.

6. Z ekologické smlouvy soud zjistil, že v jejím článku II. si strany ujednaly, že anonymizováno uhradí žalobci za podmínek uvedených v této smlouvě účelně vynaložené náklady na splnění ekologických závazků, nejvýše však do výše 2 909 112 0000 Kč (odst. 2.1.), jakož i to, že překročí-li náklady na splnění ekologických závazků celkovou výši uvedenou v odstavci 2.1. („ nadměrné náklady“) nebo nejsou-li náklady v souladu s požadavky ekologických závazků („ neodpovídající náklady“), pak všechny nadměrné náklady a neodpovídající náklady vzniklé žalobci nebudou hrazeny anonymizováno (odst. 2.2.), jakož i to, že v jejím článku IV. si strany ujednaly, že žalobce vždy ke konci kalendářního čtvrtletí dodá anonymizováno vlastní souhrnnou fakturu spolu s kopiemi faktur dodavatele nápravných opatření (součet úhrad z faktur dodavatele se rovná úhradě fakturované žalobce) a dále s vysvětlujícími údaji a ujištěním nebo potvrzením žalobce, že opatření realizovaná v průběhu čtvrtletí jsou nezbytná pro splnění ekologických závazků stanovených ve smlouvě o odstranění ekologických závad (odst. 4. 1.).

7. Z dodatku č. 2 k ekologické smlouvě ze dne 4. 2. 1999 soud zjistil, že jeho prostřednictvím byla změněna v článku IV. odst. 4. 1. Ekologické smlouvy lhůta pro předkládání vlastní souhrnné faktury společnosti (spolu s kopiemi faktur dodavatele nápravných opatření) anonymizováno z kalendářního čtvrtletí na kalendářní měsíc.

8. Z dodatku č. 3 k ekologické smlouvě ze dne 8. 6. 2001 soud zjistil, že jeho prostřednictvím byl nahrazen článek II. ekologické smlouvy mimo jiné tak, že garance anonymizováno činí 2 909 112 000 Kč (odst. 2.3.) a že překročí-li náklady na realizaci nápravných opatření výši garance, bude rozdíl hrazen žalobcem (čl. 2), jakož i to, že jeho prostřednictvím byl nahrazen článek IV. ekologické smlouvy mimo jiné tak, že anonymizováno hradí náklady nápravných opatření přímo zhotovitelům podle smluv uzavřených mezi anonymizováno a zhotoviteli (odst. 4.1.).

9. Z ostatních provedených důkazů (žádosti žalobce o kompenzaci dopadů legislativních změn – DPH na čerpání garance z ekologické smlouvy, reakce žalované na ně a předžalobní výzva) soud žádné skutečnosti relevantní pro posouzení věci samé nezjistil. Další důkazní návrhy (výslech anonymizováno jméno příjmení a listinné důkazy označené žalobcem v jeho podání ze dne 19. 10. 2021) soud pro nadbytečnost zamítl, když pro posouzení otázky výkladu smluvního ujednání stran v ekologické smlouvě ohledně započitatelnosti DPH do výše garance, jsou výše uvedená zjištění dostatečná.

10. Věc samu soud v souladu s § 3028 odst. 3 zákona č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku posoudil podle ustanovení zákona č. 40/1963 Sb., občanského zákoníku ve znění účinném do 31. 12. 2013 (dále jen„ obč. zák.“) a zákona č. 513/1991 Sb., obchodního zákoníku ve znění účinném do 31. 12. 2013 (dále jen„ obch. zák.“).

11. Podle § 21 obč. zák. pokud je účastníkem občanskoprávních vztahů stát, je právnickou osobou.

12. Podle § 35 odst. 2 obč. zák. právní úkony vyjádřené slovy je třeba vykládat nejenom podle jejich jazykového vyjádření, ale zejména též podle vůle toho, kdo právní úkon učinil, není-li tato vůle v rozporu s jazykovým projevem.

13. Podle § 261 odst. 2 obch. zák. touto částí zákona se řídí rovněž závazkové vztahy mezi státem nebo samosprávnou územní jednotkou a podnikateli při jejich podnikatelské činnosti, jestliže se týkají zabezpečování veřejných potřeb. K tomuto účelu se za stát považují i státní organizace, jež nejsou podnikateli, při uzavírání smluv, z jejichž obsahu vyplývá, že jejich obsahem je uspokojování veřejných potřeb.

14. Podle § 266 obch. zák. projev vůle se vykládá podle úmyslu jednající osoby, jestliže tento úmysl byl straně, které je projev vůle určen, znám nebo jí musel být znám (odst. 1). V případech, kdy projev vůle nelze vyložit podle odstavce 1, vykládá se projev vůle podle významu, který by mu zpravidla přikládala osoba v postavení osoby, které byl projev vůle určen. Výrazy používané v obchodním styku se vykládají podle významu, který se jim zpravidla v tomto styku přikládá (odst. 2). Při výkladu vůle podle odstavců 1 a 2 se vezme náležitý zřetel ke všem okolnostem souvisejícím s projevem vůle, včetně jednání o uzavření smlouvy a praxe, kterou strany mezi sebou zavedly, jakož i následného chování stran, pokud to připouští povaha věcí (odst. 3).

15. Na základě zjištění z provedeného dokazování po posouzení věci dle výše citovaných zákonných ustanovení dospěl soud k následujícím právním závěrům.

16. Předně soud připomíná, že v soukromoprávních vztazích, na rozdíl od vztahů veřejnoprávních, stát vystupuje jako právnická osoba, která je v rovném postavení s ostatními subjekty těchto vztahů. Rovné postavení účastníků soukromoprávních vztahů spočívá v tom, že žádný z nich nemá nadřazené postavení a není oprávněn rozhodovat o právech a povinnostech druhého účastníka ani plnění povinností autoritativně vynucovat. Tyto závěry se uplatní i na ekologickou smlouvu, která je vztahem soukromoprávním. Rozdílné postavení státu (v rámci vztahů soukromoprávních a v rámci vztahů veřejnoprávních) je zapotřebí odlišovat, přičemž výkon veřejné moci státu nelze v rámci přičítat k tíži státu v rámci jeho soukromoprávních vztahů.

17. Ve vztahu k určovacímu nároku žalobce dospěl soud k závěru, že nehledě na to, zda naléhavý právní zájem žalobce na jím požadovaném určení má či nikoliv, nelze tomuto jeho požadavku vyhovět. V případě, kdy si strany ekologické smlouvy nesjednaly, zda částka představující výši garance zahrnuje DPH či nikoliv, je nutno ujednání stran vyložit jako ujednání o částce konečné, do jejíž výše bude maximálně poskytnuta úhrada nákladů na splnění ekologických závazků, a to bez ohledu na DPH a změny její sazby, neboť změna DPH v průběhu účinnosti smlouvy nemá na samotný závazkový vztah účastníků, jehož součástí bylo ujednání o výši garance, vliv. Strany si povinnost žalované upravovat garanci v návaznosti na změny sazby DPH nesjednaly a ani výkladem ekologické smlouvy nelze dovodit, že by výše garance měla být vzhledem ke změnám sazby DPH automaticky zvyšována či snižována. Závěr, že nesjednaly-li si strany ekologické smlouvy, zda smluvená částka zahrnuje DPH či nikoliv, je nutno ujednání stran vyložit jako ujednání o částce konečné, se uplatní i tehdy, jeli stranou této smlouvy stát při uspokojování veřejných potřeb. Právě uvedené závěry vychází z rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 24. 6. 2020 sp. zn. 23 Cdo 1176/2020, jehož aplikaci shledal soud i na posuzovaný případ důvodnou. S odmítáním závěrů tohoto rozsudku žalobcem pro skutkovou odlišnost sporu řešeného v tomto rozsudku se soud neztotožnil, neboť i přes to se jeho závěry týkají stejné výkladové problematiky (otázky započitatelnosti DPH do výše garance v případě absence ujednání smluvních stran, zda částka představující výši garance zahrnuje DPH či nikoliv), pročež se jeho závěry plně prosadí i v této věci. Argumentaci žalobce stan dovozování vůle žalované uhradit veškeré náklady na sanaci starých ekologických zátěží s tím, že absolutně nepřicházelo v úvahu, aby nějaká sanační opatření starých ekologických zátěží byla realizována ze zdrojů žalobce, soud nepřisvědčil. Takovému výkladu odporují ujednání stran v odst. 2. 2. článku II. ekologické smlouvy a čl. 2 dodatku č. 3 k ekologické smlouvě ze dne 8. 6. 2001, z nichž je zcela zřejmé, že žalobcův výklad uvedený v předchozí větě nemůže obstát. Pokud jde o žalobcem předestřený ústavněprávní rozměr výkladu ekologické smlouvy a s tím související (pozitivní či negativní) dopady (záporného či kladného) posouzení otázky započitatelnosti DPH do výše garance na zdraví obyvatel a životního prostředí, k tomu soud uvádí, že samotné výkladové vyjasnění otázky započitatelnosti DPH do výše garance v případě absence ujednání smluvních stran, zda částka představující výši garance zahrnuje DPH či nikoliv, nemá na žalobcem uváděné možné (pozitivní či negativní) dopady na zdraví obyvatel a životního prostředí vliv, neboť výkladem předmětné otázky bude na jisto postaveno toliko to, v jakém rozsahu bude možné náklady na odstranění staré ekologické zátěže čerpat z garance, resp. její výše. K poukazu žalobce, že v případě nejistoty výkladu ujednání ekologické smlouvy je třeba tuto pochybnost přičítat k tíži strany, která spornou formulaci použila jako první, v daném případě tedy k tíži anonymizováno, když celý obsah ekologické smlouvy je vyplněným formulářem připraveným anonymizováno, soud uvádí, že s ohledem na výše uvedené tento argument sám o sobě nemůže závěry ohledně výkladu otázky započitatelnosti DPH do výše garance zvrátit. Nadto žalobci nic nebránilo, měl-li za to, že výklad ujednání stran je v tomto směru nejednoznačný, iniciovat při uzavírání ekologické smlouvy odstranění této pochybnost vzbuzující nejistoty. Žalobce však ani netvrdil, že by za tímto účelem nějaké aktivní kroky při uzavírání ekologické smlouvy učinil, a to, že přistoupil k uzavření formulářové ekologické smlouvy, aniž by při jejím uzavření inicioval doplnění o ujednání, z něhož by bylo zřejmé, zda výše garance DPH zahrnuje či nikoliv, nelze nyní (pro výkladovou nejasnost) přičítat výlučně k tíži žalované a vyvozovat z toho závěry vyznívající v žalobcův prospěch.

18. Co se požadavku žalobce na změnu ekologické smlouvy týče, soud se s argumentací žalobce ohledně možnosti změny smlouvy soudem i v právním režimu ekologické smlouvy neztotožnil. V případě judikátu, na který v této souvislost žalobce odkázal, a z něhož vyplývá, že není-li ve smlouvách výslovně stanoveno něco jiného, lze mít zásadně za to, že tyto smlouvy jsou mlčky uzavírány s doložkou clausula rebus sic stantibus, se jedná o závěr ojedinělý, který nebyl v praxi ustáleně aplikován. Nadto nelze přehlédnout, že žalobcem odkazovaný judikát dopadá na případy týkající se opětujícího se plnění. To však není posuzovaný případ, a proto jsou jeho závěry nepřiléhavé. V případě ekologické smlouvy jde o dlouhodobý závazkový vztah, na jehož základě jsou náklady na odstranění staré ekologické smlouvy propláceny subjektům realizujícím odstranění starých ekologických zátěží na základě smluv s nimi za tímto účelem uzavřených a faktur jimi předložených. Ačkoliv se jedná o průběžné (v dlouhodobém časovém horizontu) poskytování finančních prostředků ze sjednané výše garance, nejde o opětující se plnění (poskytované v předem pevně sjednané výši). V ekologické smlouvě nebylo opětující se plnění za účelem jejího naplňování pevně stanovenou výší sjednáno, a to, že tomu tak ani být nemohlo, je zřejmé z toho, že výše plnění poskytovaná subjektům realizujícím odstranění starých ekologických zátěží byla odvislá od smluv s nimi uzavřených a faktur jimi předložených. Nadto, uplatnění clausule rebus sic stantibus prolamující zásadu pacta sunt servada, je možné pouze za naplnění podmínek stanovících, že po uzavření smluvního vztahu došlo ke změně okolností, kterou strany nemohly rozumně předvídat, ani ji ovlivnit, přičemž musí jít o změnu zcela zásadní mimořádné povahy mající za následek vznik zvlášť hrubého nepoměru v právech a povinnostech stran. Důvody, v nichž žalobce spatřuje podstatnou změnu okolností (doba plnění ekologické smlouvy, růst sazby DPH, navýšení cen prováděných sanačních prací a jejich průběh) nejsou natolik mimořádnými, aby žalobcem navrhovanou změnu ekologické smlouvy za využití doložky clasule rebus sic stantibus opodstatnily. Růst sazby DPH a navýšení cen prováděných sanačních prací je projevem tržního vývoje ekonomiky, dopadá na všechny dlouhodobé závazkové vztahy a nelze jej považovat za okolnost nepředvídatelnou, zapříčiňující podstatnou změnu poměrů stran ekologické smlouvy. Totéž platí i ohledně doby plnění ekologické smlouvy, neboť s ohledem na účel, pro který byla uzavřena, nelze dospět k závěru, že by strany nemohly rozumně předpokládat, že naplňování podstaty ekologické smlouvy bude dlouhodobého charakteru. Průběh sanačních prací je pak okolností mající vliv na dobu plnění smlouvy, a proto i na tento důvod dopadají závěry uvedené v předchozí větě. Možnost dosažení změny ekologické smlouvy pomocí doložky clausule rebus sic stantibus tedy soud důvodnou neshledal, přičemž jinak, než za pomoci doložky clausule rebus sic stantibus, se žalobce nemůže změny ekolologické smlouvy úspěšně domoci. Tento jeho požadavek totiž nemá v právní úpravě, jíž se ekologická smlouva řídí, oporu, pročež soud nemůže do práv a povinností stran, která si v ekologické smlouvě vzájemně smluvně ujednaly, zasahovat. Navíc by bylo v rozporu s principem právní jistoty, pokud by soud změnil ujednání sjednaná smluvními stranami v ekologické smlouvě, která byla uzavřena v roce 1994, a jíž se její strany doposud řídily.

19. Z výše uvedených důvodů soud žalobu v plném rozsahu zamítl.

20. O náhradě nákladů řízení bylo rozhodnuto podle § 142 odst. 1 ve spojení s § 151 odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále jen „o. s. ř.“), když žalovaná byla ve věci zcela úspěšná, a proto jí náleží právo na náhradu řízení v celkové výši 2 700 Kč, kdy tato výše byla stanovena za použití vyhlášky Ministerstva spravedlnosti č. 254/2015 Sb. ve výši 300 Kč dle § 2 odst. 3 vyhlášky za každý z devíti úkonů dle § 1 odst. 3 vyhlášky, konkrétně za 3x vyjádření ve věci samé (ze dne 15. 2. 2021, ze dne 1. 3. 2022, ze dne 13. 4. 2022), 3x za přípravu účasti na jednání a 3x za účast na jednání před soudem (dne 7. 3. 2022, dne 20. 4. 2022 a dne 22. 8. 2022). Lhůta k plnění byla stanovena dle § 160 odst. 1 o. s. ř.

Proti tomuto rozsudku lze podat odvolání do 15 dnů ode dne doručení jeho písemného vyhotovení, a to k Městskému soudu Praha, prostřednictvím Obvodního soudu pro Prahu 1. Odvolání je třeba podat ve dvojím vyhotovení.

Nesplní-li žalovaná povinnosti uložené jí tímto rozsudkem v uvedených lhůtách, může se žalobkyně domáhat po jeho právní moci výkonu rozhodnutí u soudu.

Cited legal provisions:
§ 160 z. č. 99/1963 Sb.
§  vyhl. č. 254/2015 Sb.
§ 3028 z. č. 89/2012 Sb.
§  z. č. 513/1991 Sb.
§ 21 z. č. 89/2012 Sb.
§ 35 z. č. 89/2012 Sb.
§  z. č. 40/1963 Sb.