Decision date: 2021-09-30

Okresní soud ve Zlíně rozhodl samosoudkyní Mgr. Danou Matoušovou ve věci

žalobkyně: osobní údaje žalobkyně

sídlem adresa žalobkyně

zastoupená advokátem anonymizováno jméno příjmení, anonymizováno.

sídlem adresa žalobkyně

proti

žalované: osobní údaje žalované

bytem adresa

o zaplacení částky 33 987,31 Kč s příslušenstvím

I. Žalovaná je povinna zaplatit žalobkyni 18 278 Kč s úrokem z prodlení ve výši 8,25 % ročně z částky 18 278 Kč za dobu od 2. 3. 2021 do zaplacení do tří dnů od právní moci rozsudku.

II. Soud zamítá žalobu, kterou se žalobkyně domáhala zaplacení částky 19 138 Kč, úroku v kapitalizované výši 13 968,44 Kč a dále s úroku ve výši 23,72 % ročně z částky 25 000 Kč za dobu od 16. 1. 2021 do zaplacení, úroku z prodlení v kapitalizované výši 5 300 Kč a dále úroku z prodlení ve výši 9 % ročně z částky 25 000 Kč za dobu od 16. 1. 2021 do 1. 3. 2021, úroku z prodlení ve výši 9 % ročně z částky 6 722 Kč za dobu od 2. 3. 2021 do zaplacení a úroku z prodlení ve výši 0,75 % ročně z částky 18 278 Kč za dobu od 2. 3. 2021 do zaplacení.

III. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

1. Žalobkyně se domáhala zaplacení neuhrazené pohledávky ze smlouvy o spotřebitelském úvěru číslo uzavřené dne datum mezi právním předchůdcem žalobkyně obchodní korporací právnická osoba (dále jen právní předchůdce) a žalovanou. Žalovaná zápůjčku řádně nesplácela, uhradila pouze 6 722 Kč. Žalovaná pohledávka představuje neuhrazenou jistinu ve výši 25 000 Kč, administrativní poplatek ve výši 3 428,69 Kč, poplatek za hotovostní inkaso splátek ve výši 8 448,31 Kč, poplatek za životní pojištění ve výši 539 Kč, 23,72% p.a. úrok z nesplacené jistiny 25 000 Kč ode dne následujícího po splatnosti poslední splátky (21. 9. 2018) do 15. 1. 2021 kapitalizovaný částkou 13 968,44 Kč, a dále od 16. 1. 2021 až do zaplacení, 9% p.a. úrok z prodlení z jistiny 25 000 Kč od 21. 9. 2018 do 15. 1. 2021 v kapitalizované výši 5 300 Kč a dále od 16. 1. 2021 až do zaplacení. Aktivní legitimaci žalobkyně opírala o oznámení právního předchůdce o postoupení pohledávky na žalobkyni ze dne datum.

2. Žalovaná se ve věci nevyjádřila. Ač byla k jednání řádně a včas předvolána, bez omluvy se k němu nedostavila. Žalobkyně se z účasti u jednání omluvila. Soud proto věc projednal a rozhodl v nepřítomnosti účastníků (§ 101 odst. 3 o.s.ř.).

3. Provedeným dokazováním soud zjistil, že mezi obchodní korporací právnická osoba a žalovanou byla dne datum uzavřena o spotřebitelském úvěru číslo podle níž žalovaná při uzavření smlouvy převzala v hotovosti částku 25 000 Kč, kterou se zavázala zaplatit v 58 týdenních splátkách ve výši 761 Kč spolu s úrokem ve výši 3 500 Kč, poplatkem ve výši 5 000 Kč, poplatkem za hotovostní inkaso splátek ve výši 10 000 Kč a poplatkem za pojištění ve výši 638 Kč Celkem se zavázala uhradit 44 138 Kč

4. Právní předchůdce oznámil žalované postoupení žalované pohledávky dopisem ze dne datum odeslaným dne datum (dopis ze dne datum a podací lístek).

5. Pokud jde o zkoumání schopnosti žalované splácet úvěr, žalobkyně tvrdila, že ji její právní předchůdce prověřil na základě informací sdělených žalovanou zaznamenaných v kartě zákazníka, jejichž pravdivost byla ověřena z dokladů, které žalovaná předložila.

6. V kartě zákazníka je uvedeno, že žalovaná bydlí s partnerem a dvěma nezaopatřenými dětmi v nájmu. Na děti pobírá výživné ve výši 8 000 Kč měsíčně. Za bydlení platí 2 500 Kč měsíčně. Pracuje jako servírka s měsíčním výdělkem 15 100 Kč a její další měsíční výdaje jsou 9 000 Kč. Svá tvrzení měla žalovaná podle údajů v kartě zákazníka doložit výplatními lístky, pracovní smlouvou a potvrzením o příjmu.

7. Žalobkyně předložila dohodu o provedení práce, podle níž byla žalovaná zaměstnána na dobu určitou od 5. 6. do 31. 12. 2017 a vykonávala přípravnou činnost při výrobě žaluzií za 75 Kč/hod, a pracovní smlouvu, podle níž je zaměstnána jako kuchař – číšník na dobu neurčitou. Dle výplatních lístků se čistý měsíční příjem žalované pohybuje v rozpětí od 14 300 Kč do 15 400 Kč.

8. Žalobkyně poukazovala na to, že smlouva o zápůjčce byla uzavřena za účinnosti zákona č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru, ve znění, účinném ke dni uzavření smlouvy o zápůjčce (dále jen„ zákon o spotřebitelském úvěru“), podle kterého neposouzení úvěruschopnosti dlužníka věřitelem nezakládá absolutní neplatnost smlouvy (§ 87 odst. 1 tohoto zákona).

9. Podle § 86 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru, ve znění, poskytovatel před uzavřením smlouvy o spotřebitelském úvěru nebo změnou závazku z takové smlouvy spočívající ve významném navýšení celkové výše spotřebitelského úvěru posoudí úvěruschopnost spotřebitele na základě nezbytných, spolehlivých, dostatečných a přiměřených informací získaných od spotřebitele, a pokud je to nezbytné, z databáze umožňující posouzení úvěruschopnosti spotřebitele nebo i z jiných zdrojů. Poskytovatel poskytne spotřebitelský úvěr jen tehdy, pokud z výsledku posouzení úvěruschopnosti spotřebitele vyplývá, že nejsou důvodné pochybnosti o schopnosti spotřebitele spotřebitelský úvěr splácet.

10. Podle § 86 odst. 2 věty první zákona o spotřebitelském úvěru poskytovatel při posouzení úvěruschopnosti spotřebitele posuzuje zejména schopnost spotřebitele splácet sjednané pravidelné splátky spotřebitelského úvěru, a to na základě porovnání příjmů a výdajů spotřebitele a způsobu plnění dosavadních dluhů.

11. Podle § 75 zákona o spotřebitelském úvěru je poskytovatel a zprostředkovatel povinen provozovat svou činnost s odbornou péčí. Podle § 76 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru poskytovatel jedná čestně, transparentně a zohledňuje práva a zájmy spotřebitele.

12. Podle § 87 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru poskytne-li poskytovatel spotřebiteli spotřebitelský úvěr v rozporu s § 86 odst. 1 větou druhou, je smlouva neplatná. Spotřebitel může uplatnit námitku neplatnosti v tříleté promlčecí lhůtě běžící ode dne uzavření smlouvy. Spotřebitel je povinen vrátit poskytnutou jistinu spotřebitelského úvěru v době přiměřené jeho možnostem.

13. Podle § 588 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, v účinném znění (dále jen „o. z.“), soud přihlédne i bez návrhu k neplatnosti právního jednání, které se zjevně příčí dobrým mravům, anebo které odporuje zákonu a zjevně narušuje veřejný pořádek. To platí i v případě, že právní jednání zavazuje k plnění od počátku nemožnému.

14. K námitce žalobkyně, že porušení povinnosti úvěrujícího řádně ověřit schopnost dlužníka úvěr splácet zakládá jen relativní neplatnost smlouvy a soud zkoumá, zda věřitel řádně ověřil úvěruschopnost dlužníka, jen k jeho námitce (§ 87 odst. 1 o spotřebitelském úvěru), je třeba odkázat na rozhodnutí Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 4129/2018, v němž Ústavní soud zdůraznil veřejnoprávní souvislosti porušení povinnosti úvěrujícího řádně ověřit úvěruschopnost dlužníka úvěr splácet. Odkázal na rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 33 Cdo 2178/2018, který mj. uvedl, že důsledky neschopnosti splácet úvěr se netýkají jen dlužníka, ale dotýkají se společnosti jako celku, neboť na tu mají vliv důsledky dlužníkova předlužení a případné insolvence. Řádným splněním povinnosti prověřit schopnost dlužníka úvěr řádně splácet není tedy chráněn jen samotný dlužník (spotřebitel) a věřitel jako úvěrující, ale v širším pojetí celá společnost.

15. Je-li dán veřejný zájem na řádném a s odbornou péčí provedeném posouzení schopnosti dlužníka úvěr splácet, nelze ochranu dlužníkům v soudním řízení poskytnout jen selektivně, pokud jsou v řízení aktivní a namítají, že v jejich případě úvěrující schopnost úvěr splácet řádně nezkoumal.

16. V uvedeném nálezu Ústavní soud poukázal na nezměněný obsah § 86 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru ve srovnání s § 9 z. č. 145/2010 Sb. a zdůraznil, že obecné soudy by měly poskytovatele úvěrů vést k přesvědčivému zkoumání toho, zda dlužník nebude mít zjevný problém svůj úvěr splatit, přičemž schopností dlužníka úvěr reálně splatit by se jako obecným principem měly zabývat bez ohledu na to, zda je výslovně zakotven v zákoně, jinak dochází k porušení práva na spravedlivý proces.

17. S ohledem na tyto judikatorní závěry, má soud za to, že neplatnost smlouvy v důsledku porušení povinnosti úvěrujícího řádně posoudit schopnost dlužníka úvěr splácet (§ 87 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru) je nutno chápat jako absolutní dle § 588 věty první o. z., protože odporuje zákonu a zjevně narušuje veřejný pořádek, přičemž soud k ní přihlíží z úřední povinnosti.

18. V dané věci, jak bylo popsáno výše, žalobkyně k důkazu předložila všechny listiny, které podle karty zákazníka žalovaná předložila. Z nich lze učinit jednoznačný závěr, že právní předchůdce žalobkyně svou povinnost posoudit před uzavřením smlouvy úvěruschopnost žalované řádně nesplnil, protože úvěr žalované poskytl pouze na základě doloženého příjmu, aniž by jakkoliv ověřoval výdaje žalované a míru jejího zadlužení.

19. Součástí odborné péče poskytovatele úvěru je však taková obezřetnost, která jej vede k nespoléhání se jen na údaje tvrzené žadatelem o úvěr, ale i k prověření (požadavku na doložení) těchto tvrzení (srov. rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 1. 4. 2015, čj. 1 As 30/2015-39). Právní předchůdce žalobkyně byl povinen údaje uváděné žalovanou pečlivě prověřit. Nebylo nikterak doloženo, že by právní předchůdce žalobkyně učinil dotazy na evidenci žalované v registrech dlužníků apod. Pouhé uvedení údajů do formuláře k hodnocení klienta bez ověření, zda tyto údaje odpovídají skutečnosti, nelze považovat za zákonem vyžadované posouzení s odbornou péčí na základě nezbytných, spolehlivých, dostatečných a přiměřených informací. V souladu se shora citovaným § 86 odst. 2 zákon č. 257/2016 Sb. poskytovatel předmětné posouzení činí zejména na základě porovnání příjmů a výdajů spotřebitele, a dále způsobu plnění dosavadních dluhů. K tomuto porovnání však reálně vzhledem k nedostatku odpovídajících podkladů k příjmům a výdajům žalované v daném případě nemohlo dojít.

20. Soud si je vědom toho, že zákon již nestanoví taxativní výčet postupů, které musí být ze strany věřitele pro naplnění ustanovení o povinnosti poskytovatele posoudit úvěruschopnost spotřebitele provedeny. Soud si je taktéž vědom toho, že výklad dané normy by neměl vést k nereálným požadavkům kladeným na poskytovatele úvěrů. Nicméně pokud má být zachován smysl a účel dané úpravy a alespoň elementární míra požadovaného odborného posouzení úvěruschopnosti, nelze přehlížet, že toto posouzení není možné bez reálného zjištění nejen příjmů a dosavadního dluhového zatížení klienta (zejména pak již ve fázi vymáhání či insolvence podle dostupných databází), ale také alespoň podstatných, zcela základních, pravidelných a nezbytných výdajů, které lze u každého spotřebitele rozumně očekávat. Neověření příjmů a výdajů implikuje účelovost ze strany poskytovatele úvěru - snahu uvést v hodnocení pouze údaje, které povedou k formálnímu vykázání úvěruschopnosti spotřebitele, aniž by však byla patrná snaha o zjištění a posouzení reálné situace klienta.

21. Lze tedy uzavřít, že právní předchůdce žalobkyně nesplnil svou povinnost stanovenou zákonem, posouzení úvěruschopnosti řádně neprovedl, neboť toto posouzení proběhlo víceméně formálně, bez náležitých a dostatečných podkladů, s cílem pouze vykázat údaje, které měly (při zběžném a povrchním pohledu) nasvědčovat tomu, že úvěruschopnost spotřebitele zkoumána (s kladným výsledkem) byla. Důsledkem tohoto postupu a nesplnění zákonné povinnosti je absolutní neplatnost dotčené úvěrové smlouvy. Z absolutně neplatné smlouvy nevznikla jejich účastníkům žádná práva a povinnosti a oba si tak byli povinni vrátit, co si na jejich základě vzájemně plnili (§ 2993 o. z.) Částkou 6 722 Kč, kterou žalovaná na úhradu úvěru dosud zaplatila, tak v celém rozsahu plnila na jistinu a dluh na jistině tak činí 18 278 (25 000-6 722), přičemž k zaplacení této částky soud žalovanou výrokem I zavázal a ve zbývajícím rozsahu žalobu zamítl.

22. K námitce žalobkyně, že nižší úvěry s kratší dobou splácení jsou menším rizikem a není třeba lpět až na detektivním posuzování úvěruschopnosti dlužníka, je třeba primárně uvést, že bez řádného posouzení úvěruschopnosti dlužníka není možné objektivně hodnotit míru rizika, jestli bude úvěr splacen. Nelze přisvědčit tvrzení žalobkyně, že nižší úvěry s krátkou splatností jsou méně rizikové, protože výše dluhu, která je pro dlužníka splatitelná, se nedá paušalizovat. Výše dluhu nadto nejí jen jistina úvěru, ale souhrn veškerých plnění, které ze smlouvy vyplývají.

23. Nastíněná úvaha žalobkyně neodpovídá ani zákonu o spotřebitelském úvěru, který vyžaduje posouzení úvěruschopnosti dlužníka u všech spotřebitelských úvěrů bez ohledu na výši poskytnuté částky, přičemž není v něm ani odstupňována hloubka, do jaké je třeba při posouzení úvěruschopnosti zajít. Platí tedy, že bez ohledu na výši úvěru lze úvěruschopnost dlužníka řádně vyhodnotit jen se znalostí jeho příjmů, pravidelných výdajů a míry jeho zadlužení, přičemž informace a důkazy o těchto skutečnostech je povinen předložit žadatel o úvěr, není tedy třeba žádné detektivní pátrání poskytovatele úvěru.

24. Příslušenství sdílí osud věci hlavní, a proto může být žalobkyni přiznán nárok na úrok z prodlení výhradně z částky 18 278 Kč, když v tomto rozsahu byla žaloba důvodná. Jelikož v daném případě nedošlo mezi stranami k dohodě o době splatnosti a tato není a zákonem stanovena, za den splatnosti je proto třeba považovat den, kdy uplynula lhůta bez zbytečného odkladu poté, kdy byl dlužník věřitelem požádán o plnění (§ 1958 odst. 2 o. z.), přičemž za takovou výzvu nelze považovat určení splatnosti v neplatné smlouvě. Žalovaná byla vyzvána k zaplacení žalované částky oznámením o postoupení pohledávky, které bylo odesláno dne 15. 2. 2021 a do sféry její dispozice se dostalo dne 18. 2. 2021 (tři dny po jeho odeslání, § 573 o. z.). Podle oznámení měla žalovaná zaplatit ve lhůtě 10 dnů – do 1. 3. 2021. Nezaplatila-li, je podle § 1968 o. z. od 2. 3. 2021 s plněním dluhu v prodlení. Od tohoto data až do zaplacení tedy žalobkyni přísluší dle § 1970 o. z. nárok na úroky z prodlení v zákonné výši dané nařízením vlády č. 351/2013 (tj. 8,25 %). Soud proto žalobkyni přiznal zákonný úrok z prodlení z přiznané částky za dobu od 2. 3. 2021 do zaplacení a ve zbývajícím rozsahu žalobu ohledně úroku z prodlení též zamítl.

25. Ve věci měla převažující úspěch žalovaná, které by tak podle § 142 odst. 2 o.s.ř. náleželo právo na náhradu této míře úspěchu odpovídající části nákladů řízení. Vzhledem k tomu, že žalované v řízení žádné náklady nevznikly, soud žádnému z účastníků právo na náhradu nákladů řízení nepřiznal.

Proti tomuto rozsudku je možno podat odvolání do 15 dnů ode dne jeho doručení ke Krajskému soudu v Brně prostřednictvím Okresního soudu ve Zlíně.

Nebude-li povinnost tímto rozsudkem uložená splněna dobrovolně, může oprávněný podat návrh na výkon rozhodnutí nebo exekuci.

Cited legal provisions:
§  nař. vl. č. 351/2013 Sb.
§ 142 z. č. 99/1963 Sb.
§ 101 z. č. 99/1963 Sb.
§ 1970 z. č. 89/2012 Sb.
§ 1968 z. č. 89/2012 Sb.
§ 588 z. č. 89/2012 Sb.
§ 2993 z. č. 89/2012 Sb.
§ 573 z. č. 89/2012 Sb.
§ 1958 z. č. 89/2012 Sb.
§ 9 z. č. 145/2010 Sb.
§ 86 z. č. 257/2016 Sb.