Decision date: 2022-08-03

Krajský soud v Ostravě rozhodl v senátě složeném z předsedkyně senátu Mgr. Dagmar Gottwaldové a soudců Mgr. Karly Nekolové a Mgr. Jana Rýznara ve věci

žalobkyně: osobní údaje žalobkyně

sídlem adresa

zastoupená advokátem titul jméno příjmení

sídlem adresa

proti

žalovanému: osobní údaje žalovaného

bytem adresa

o zaplacení částky 113 387,38 Kč s příslušenstvím,

k odvolání žalovaného proti rozsudku Okresního soudu v Novém Jičíně ze dne 7. 3. 2022, č. j. 24 C 227/2021-57,

I. Rozsudek okresního soudu se ve výroku I:

a) co do částky 56 700 Kč s úrokem z prodlení ve výši 8,25 % ročně z této částky za dobu od datum do zaplacení potvrzuje;

b) ve zbývajícím rozsahu se mění tak, že žaloba se v tomto rozsahu zamítá.

II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů.

1. Napadeným rozsudkem okresní soud uložil žalovanému povinnost zaplatit žalobkyni částku 113 387,38 Kč s úrokem z prodlení ve výši 8,25 % ročně z částky 99 349 Kč od datum do zaplacení (výrok I.) a zavázal jej k náhradě nákladů řízení částkou 45 725,84 Kč (výrok II.).

2. Proti tomuto rozsudku podal žalovaný včasné odvolání, jímž se domáhal jeho zrušení a vrácení soudu prvního stupně k novému řízení. Okresnímu soudu vytýkal, že nereflektoval jeho argumentaci ohledně posouzení jeho úvěruschopnosti. Odůvodnění závěru okresního soudu o tom, že žalobkyně jako poskytovatel spotřebitelského úvěru postupovala v souladu s ust. § 86 odst. 1 zák. č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru (dále jen„ ZoSÚ“), považoval za zcela nedostatečné, v důsledku čehož je jeho rozhodnutí nepřezkoumatelné, což je samo o sobě důvodem pro zrušení rozsudku. Současně namítal, že nedostatečné odůvodnění soudního rozhodnutí představuje porušení ústavního práva na spravedlivý proces, přičemž odkázal na judikaturu Ústavního soudu. Závěr okresního soudu, že žalobkyně řádně posoudila jeho úvěruschopnost, označil za nesprávný, když zejména zdůraznil, že z rozhodnutí okresního soudu není jasné, odkud žalobkyně, následně soud, vzali za prokázané, že jeho pravidelné výdaje činily 13 000 Kč měsíčně, pokud by nevycházeli pouze z tvrzení žalovaného, neboť z předložených výpisů z účtu nic takového patrné není. Naopak je z nich jasné, že žalovaný měl i další závazky, několikrát mu byla od úvěrových společností poskytnuta částka, která je následující měsíc spolu s úrokem zaplacena, aby byla týž měsíc znovu čerpána. Jednalo se o zápůjčky žalovaného právnická osoba, anonymizována čtyři slova a anonymizováno jméno. Žalobkyně pak ani nenahlídla do registru dlužníků SOLUS a do nebankovního registru. Pokud žalobkyně nezkoumala výdaje žalovaného, není možno tvrdit, že žalovanému zbyl použitelný příjem ve výši 18 000 Kč. Z výpisu z účtu bylo nadto patrno, že žalovanému nezůstávají žádné peníze navíc, kdy disponibilní zůstatek na účtech se pohybuje v rozmezích od – 300 Kč až po 700 Kč a žalobkyně tak nemohla předpokládat, že by žalovaný byl schopen splácet 3 600 Kč měsíčně. Žalobkyně také nadhodnotila jeho pravidelné příjmy, které byly v rozhodném období menší, cca ve výši 25 000 Kč. Dle žalovaného tedy žalobkyně při posuzování úvěruschopnosti žalovaného postupovala liknavě, následkem čehož je úvěrová smlouva absolutně neplatná, a to i s ohledem na judikaturu vyšších soudů a mezinárodních soudních institucí, na kterou žalovaný v odvolání odkázal. Žalovaný namítal neplatnost úvěrové smlouvy i z důvodu jejího rozporu s dobrými mravy, a to s ohledem na výši smluvního úroku. Zdůraznil, že žalobkyně poskytla žalovanému částku ve výši 75 000 Kč, přičemž zpátky měla dostat částku přesahující 210 000 Kč, tj. téměř trojnásobek zaplacené jistiny. Zdůraznil, že neobstojí argument, že žalovaný věděl, kolik má zaplatit a tím je vše v pořádku, neboť žalovaný v daném smluvním vztahu byl slabší smluvní stranou, spotřebitelem, byl ve složité životní situaci a dostal se do dluhové pasti, kdy jednu půjčku splácel druhou. Informace, že s financemi žalovaného není něco v pořádku, měla přitom žalobkyně k dispozici, jednalo se o výpisy z účtu. Žalobkyni jako věřiteli tedy muselo být patrno, že žalovaný je v tíživé situaci, přesto využila svého postavení na trhu, poskytla žalovanému jako spotřebiteli nevýhodnou půjčku, která žalovanému při řádném posouzení jeho úvěruschopnosti ani neměla být poskytnuta. Současně žalovaný napadal neúměrně vysokou náhradu nákladů řízení požadovanou žalobkyní.

3. Žalobkyně navrhla potvrzení napadeného rozsudku jako správného. Zcela se ztotožnila s právním názorem soudu prvního stupně vysloveným v jeho rozsudku o tom, že jako poskytoval spotřebitelského úvěru ve smyslu ust. § 86 odst. 1 ZoSÚ řádně posuzovala úvěruschopnost žalovaného jako spotřebitele na základě nezbytných, spolehlivých, dostatečných a přiměřených informací získaných jak od žalovaného, tak i z jiných zdrojů, když z výsledku posouzení úvěruschopnosti žalovaného porovnáním jeho pravidelných příjmů s výdaji vyplynulo, že nejsou důvodné pochybnosti o schopnosti žalovaného splácet spotřebitelský úvěr. Žalobkyně odkázala na svá tvrzení k otázce posuzování úvěruschopnosti i k tomu předloženým důkazům s tím, že zcela jednoznačně prokázala naplnění všech zákonem i judikaturou stanovených požadavků na povinnost řádného zkoumání úvěruschopnosti žalovaného. Zdůraznila současně, že zákonodárce nepochybně neměl ani nemohl mít z logiky věci na mysli, že by žalobkyně jako podnikatelský subjekt měla do budoucna presumovat veškeré neznámé a budoucí vzniklé skutečnosti na straně spotřebitele. Rovněž se plně ztotožnila s právním názorem soudu prvního stupně o tom, že smlouva nemá lichevní charakter, pokud v ní žalobkyně požadovala za poskytnutí částky 75 000 Kč úrok ve výši 45 % ročně. Tento úrok žalobkyně označila za zcela přiměřený, odpovídající běžným úrokovým sazbám tak, jak dovodil okresní soud, s tím, že je nutno přihlédnout k tomu, že za poskytnutí úvěru nebankovními institucemi je považován vyšší úrok z důvodu jeho rizikovosti. Současně žalobkyně zdůraznila, že úrok z úvěru byl sjednán srozumitelně a přehledně a žalovanému byly poskytnuty veškeré údaje týkající se ekonomických parametrů úvěru. Dále odkázala na judikaturu Vrchního soudu v Praze s tím, že ani v případě ujednání o výši úroků ve smlouvě v rozporu s dobrými mravy není toto ujednání absolutně neplatné, místo toho je na místě moderovat sjednaný úrok do přiměřené výše tak, aby neodporoval dobrým mravům. Dle žalobkyně jí proto byly všechny uplatněné nároky přiznány po právu v souladu se zákonnou úpravou a judikaturou vztahující se ke spotřebitelským úvěrům a právem jí také náleží náhrada nákladů řízení.

4. Odvolací soud přezkoumal rozsudek okresního soudu, včetně řízení jeho vydání předcházejícího, přičemž při svém přezkumu postupoval dle ust. § 212a odst. 1, 2, 4 a 5 o. s. ř. a žádné vady řízení uvedené v § 229 odst. 1 a 2 písm. a) a b), odst. 3 o. s. ř. neshledal. Po takto provedeném přezkumu dospěl k závěru, že odvolání žalovaného je důvodné, pouze však částečně.

5. Odvolací soud nejprve konstatuje, že nepovažuje za důvodnou odvolací námitku žalovaného o nepřezkoumatelnosti napadeného rozsudku.

6. Pokud jde o nepřezkoumatelnost soudních rozhodnutí, pak jako měřítko toho, zda rozhodnutí soudu je či není přezkoumatelné, není subjektivní představa účastníků ani názor nadřízených soudů o náležitostech odůvodnění soudních rozhodnutí, nýbrž především zájem účastníků řízení na tom, aby mohli náležitě využít opravných prostředků proti tomuto rozhodnutí. Proto platí, že i když rozhodnutí soudu nevyhovuje všem požadavkům na jeho odůvodnění, není zpravidla nepřezkoumatelné, jestliže případné nedostatky odůvodnění nejsou podle obsahu uplatněného opravného prostředku na újmu práv účastníků řízení, a to tehdy, pokud nebrání účastníku, který s rozhodnutím nesouhlasí, náležitě formulovat důvody opravného prostředku, a pokud tyto nedostatky odůvodnění nebrání soudu rozhodujícím o opravném prostředku zaujmout názor na věc. Podle judikatury Nejvyššího soudu přitom platí, že nelze pokládat za nepřezkoumatelné takové rozhodnutí, u něhož je všem účastníkům nepochybné, jak a proč bylo rozhodnuto (srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 25. 6. 2013, sp. zn. 29 Cdo 2543/2011, usnesení Nejvyššího soudu ze dne 17. 10. 2014, sp. zn. 21 Cdo 3466/2013, usnesení ze dne 27. 10. 2015, sp. zn. 22 Cdo 3814/2015, rozsudek ze dne 31. 8. 2021, sp. zn. 23 Cdo 3176/2020). Z obsahu odvolání je pak zřejmé, že odvolatelem vytýkané nedostatky odůvodnění napadeného rozhodnutí okresního soudu mu nijak nebránily v tom, aby jasně a zřetelně vymezil odvolací důvody, stejně jako odvolacímu soudu nebránily seznat, jakými úvahami se okresní soud řídil při svém rozhodování a jaký závěr k věci zaujal. Nepřezkoumatelnost napadeného rozhodnutí okresního soudu tudíž v daném případě dána není a odůvodnění okresního soudu je v souladu s ust. § 157 odst. 2 o. s. ř.

7. Z obsahu spisu se podává, že v řízení zahájeném dne datum se žalobkyně domáhala po žalovaném zaplacení částky 113 387,38 Kč s úrokem z prodlení ve výši 8,25 % ročně z částky 99 349 Kč za dobu od datum do zaplacení. Skutkově tvrdila, že mezi žalobkyní jako zapůjčitelem a žalovaným jako vydlužitelem byla dne datum uzavřena smlouva o zápůjčce číslo to prostředky komunikace na dálku, na základě které vyplatila žalovanému dne datum peněžní částku ve výši 75 000 Kč, kdy žalovaný se zavázal zaplatit žalobkyni celkovou částkou 219 571 Kč zahrnující jak jistinu zápůjčky, tak i obchodní úrok ve výši 114 571 Kč a administrativní poplatek ve výši 30 000 Kč, a to v 59 měsíčních splátkách po 3 660 Kč a v 60. splátce ve výši 3 631 Kč splatných počínaje dnem datum. Žalovaná částka pak k datu podání žaloby sestávala z dlužné jistiny zápůjčky ve výši 73 129 Kč, úroku ve výši 21 470 Kč, dlužných administrativních poplatků ve výši 4 000 Kč, úroku z prodlení za dobu do datum ve výši 2 584 Kč, smluvní pokuty v částce 11 454,32 Kč a nákladů spojených s uplatněním pohledávky ve výši 750 Kč. K posuzování úvěruschopnosti žalovaného žalobkyně tvrdila, že toto provedla s odbornou péčí, když nespoléhala pouze na údaje tvrzené žadatelem o úvěr, ale tyto údaje také sama aktivně prověřovala. Žalovanému přitom předložila k vyplnění formulář příjmů a výdajů k žádosti o spotřebitelský úvěr, nahlédnutím do insolvenčního rejstříku a centrální evidencí exekucí zjistila, že žalovaný nebyl v těchto registrech veden a dále vycházela z informací získaných od žalovaného, a to konkrétně z výpisu z účtu žalovaného aktuálního před uzavřením smlouvy o zápůjčce a z výplatní pásky žalovaného prokazující jeho pravidelný měsíční příjem. Rovněž provedla lustraci dokladů předložených žalovaným v databázi neplatných dokladů Ministerstva vnitra České republiky. V rámci vyhodnocení příjmů žalovaného v průměrné výši 30 804,60 Kč žalobkyně zároveň zohlednila, že část těchto příjmů byla tvořena čerpáním tzv. pay day úvěrů. Pravidelné měsíční výdaje žalovaného byly v rámci finanční analýzy vyhodnoceny scoringovým systémem průměrně na částku 12 888,69 Kč. Další výdaje nad rámec uvedených ve výpisu z účtu a formuláři příjmů a výdajů vynakládané měsíčně na nájemné, případně na vyživovací povinnosti vůči dalším osobám, žalovaný žalobkyni nesdělil. Rozdíl mezi vyhodnocenými příjmy a výdaji žalovaného činil částku 17 915,91 Kč, přičemž při započtení nové splátky úvěru v částce 3 669,18 Kč činil tento rozdíl 14 246,73 Kč, kterou žalobkyně považuje za zcela dostačující k pokrytí zbývajících nutných a běžných výdajů žalovaného. Dále žalobkyně tvrdila, že jako nebankovní poskytovatel úvěru nemá přístup do bankovních evidencí, ze kterých lze na základě informací v nich uvedených lépe posoudit bonitu klientů, a proto byla z velké části odkázána na pravdivost a úplnost údajů poskytnutých žadatelem o zápůjčku. Výší úroků ze spotřebitelského úvěru označila za přiměřenou a zdůraznila, že žalovaný v okamžiku sjednání půjčky věděl zcela přesně, kolik zaplatí, svobodně a dobrovolně se rozhodl, že danou cenu zaplatit chce. Sazebník úroků, poplatků a smluvních pokut i smlouva o zápůjčce byly žalovaným podepsány a žalovaný byl s výší smluvních pokut řádně seznámen před podpisem smlouvy samotné. Žalovaný s žalobou nesouhlasil, namítal absolutní neplatnost smlouvy o zápůjčce jak z důvodu nesprávného a nedostatečného posouzení úvěruschopnosti dlužníka, tak i z důvodu jejího rozporu s dobrými mravy, a to se stejnou argumentací, kterou použil v podaném odvolání.

8. Okresní soud provedl k důkazu listiny předložené žalobkyní a dospěl k závěru, že žalobkyně jako poskytoval spotřebitelského úvěru ve smyslu ust. § 86 odst. 1 ZoSÚ před uzavřením smlouvy o zápůjčce s žalovaným řádně posoudila jeho úvěruschopnost jakožto spotřebitele na základě nezbytných, spolehlivých, dostatečných a přiměřených informací získaných jak od žalovaného, tak i z jiných zdrojů. Z výsledku posouzení úvěruschopnosti žalovaného, a to porovnáním jeho pravidelných příjmů v celkové výši 30 804,60 Kč s pravidelnými měsíčními výdaji v celkové výši 12 888,69 Kč byl jako kladný rozdíl těchto příjmů zjištěn použitelný příjem žalovaného ve výši 17 915,91 Kč a nebyly zjištěny důvodné pochybnosti o schopnosti žalovaného splácet sjednávaný spotřebitelský úvěr. Okresní soud tedy dovodil platnost posuzované smlouvy o zápůjčce, jejíž přílohou byl sazebník, splátkový kalendář a obchodní podmínky pro poskytovatele spotřebitelského úvěru. Jako důvodně požadované pak posoudil jednotlivé nároky žalobkyně uplatněné z předmětné smlouvy na úhradu úroku sjednaného ve výši 45 % ročně, požadovaného administrativního poplatku zahrnutého ve splátce úvěru částkou 500 Kč i účtované částky sjednaných smluvních pokut. Neztotožnil se ani s námitkami žalovaného ohledně tvrzené absolutní neplatnosti smlouvy o zápůjčce z důvodu sjednané zápůjční úrokové sazby ve výši 45 % pro rozpor s dobrými mravy. Poukázal na účel sjednaných úroků jako ceny peněz a zdroje příjmů z podnikání žalobkyně a neshledal individuálně sjednanou zápůjční úrokovou sazbu za rozpornou s příkladně uvedenými nepřiměřenými (a tedy nemravnými) ujednáními uvedenými v příloze Směrnice č. 93/13 EHS, v článku 3 odst. 3, nebo demonstrativním výčtem uvedeným v § 1813 o. z. Sjednaný smluvní úrok nebyl proto dle okresního soudu nepřiměřený ani v rozporu s kogentní úpravou obsaženou v ust. § 1812 a násl. o. z. Obdobné závěry přijal i vůči požadované smluvní pokutě, která byla ve smlouvě o zápůjčce ujednána s odkazem na jednostránkový přehledný sazebník výslovně nazvaný„ Sazebník úroků, poplatků a smluvních pokut“, který žalovaný také elektronicky podepsal, takže měl možnost se s jeho obsahem seznámit. Okresní soud tedy žalobu shledal důvodnou ve všech jednotlivých uplatněných nárocích předmětné smlouvy o zápůjčce a žalobě v celém rozsahu vyhověl. Současně procesně neúspěšně žalovanému uložil náhradu nákladů řízení v částce 45 725,84 Kč.

9. Odvolací soud v souladu s ust. § 213 odst. 2 o. s. ř. zopakoval dokazování listinami předloženými žalobkyní k posuzování úvěruschopnosti žalovaného, dále vyčíslením pohledávky žalobkyně k datu datum a oznámením o zesplatnění pohledávky z datum. V souladu s ust. § 120 odst. 2 o. s. ř. pak za účelem náležitého zjištění skutkového stavu nově provedl důkaz výplatní páskou žalovaného za měsíc prosinec rok či podacími lístky žalobkyně k jejím upomínkám ze dne datum, datum, jejichž existence se podávala ze spisu již v řízení před okresním soudem. Současně odvolací soud provedl důkaz výpisy z účtu žalovaného za období roku rok, mimo výpis z účtu žalovaného za měsíc srpen rok, který nebyl předložen. V rámci částečně zopakovaného i částečně nově provedeného dokazování pak okresní soud doplnil skutkové závěry okresního soudu, jak bude uvedeno níže.

10. Odvolací soud souhlasí se závěrem soudu okresního, že žalobkyně v řízení uplatnila nárok ze spotřebitelské smlouvy o zápůjčce ve smyslu ust. § 2390 a násl. o. z. a ZoSÚ, když předmětem smlouvy bylo poskytnutí finančních prostředků za úrok, jak vyplývá ze samotných žalobních tvrzení. Současně však nesdílí přesvědčení okresního soudu o platnosti této smlouvy se závěrem, že žalobkyně před uzavřením předmětné smlouvy se žalovaným řádně posoudila jeho úvěruschopnost ve smyslu ust. § 86 odst. 1 ZoSÚ.

11. Podle § 86 odst. 2 věta prvá ZoSÚ poskytovatel při posouzení úvěruschopnosti spotřebitele posuzuje zejména schopnost spotřebitele splácet sjednané pravidelné splátky spotřebitelského úvěru, a to na základě porovnání příjmů a výdajů spotřebitele a způsobu plnění dosavadních dluhů.

12. Podle § 87 odst. 1 věta prvá a třetí ZoSÚ poskytne-li poskytovatel spotřebiteli spotřebitelský úvěr v rozporu s § 86 odst. 1 větou druhou, je smlouva neplatná. Spotřebitel je povinen vrátit poskytnutou jistinu spotřebitelského úvěru v době přiměřené jeho možnostem.

13. V principu odpovědného úvěrování, potažmo ochrany spotřebitele před neúměrným zadlužováním a zároveň ochrany věřitele před nedobytností pohledávky, navazuje ZoSÚ na právní úpravu účinnou do 30. 11. 2016, zejména na novelu zákona č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru, provedenou zákonem č. 43/2013 Sb. Také při výkladu ustanovení § 86 ZoSÚ se pak musí podle odvolacího soudu prosadit závěry zformulované v rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 1. 4. 2015, sp. zn. 1 As 30/2015 (zejména bod 26.), podle nichž se má odbornou péčí na mysli vysoce kvalifikovaná činnost profesionála v příslušném oboru, při níž plní všechny povinnosti stanovené zákonem a současně jedná čestně, spravedlivě, v souladu se zásadami dobré víry a v nejlepším zájmu dlužníka. Za součást odborné péče poskytovatele úvěru je tak možno považovat jen takovou obezřetnost, která nespoléhá pouze na údaje tvrzené žadatelem o úvěr (žalovaným), nýbrž tyto také prověřuje. Jedině takovýto skutkový podklad, který podmiňuje analýzu pasivní a aktivní stránky majetkových poměrů dlužníka, vede k odpovídajícímu zjištění, zda spotřebitel bude schopen splatit poskytnutý úvěr dohodnutým způsobem. Poskytovatel úvěru tak musí náležitě pečlivě zjišťovat schopnost spotřebitele splácet úvěr a požadovat doklady k dlužníkem uváděným informacím o jeho schopnostech úvěr splácet a rovněž i sám aktivně úvěruschopnost dlužníka zjišťovat a prověřovat.

14. V projednávané věci dospěl odvolací soud, na rozdíl od soudu okresního, k závěru, že žalobkyně jakožto profesionál v oblasti finančních služeb a poskytovatel spotřebitelských zápůjček a úvěrů nedostála své povinnosti s odbornou péčí prověřit před uzavřením smlouvy úvěruschopnost žalovaného jako spotřebitele, jak vyplývá již ze samotných tvrzení žalobkyně o tom, že výdaje žalovaného byly posouzeny na základě informací jím poskytnutých, které byly dále předmětem posouzení v rámci scoringu prováděného žalobkyní. Pokud jde o tyto údaje o výdajích, pak žalovaný ve formuláři příjmů a výdajů k žádosti o spotřebitelských úvěrů uvedl toliko to, že má pravidelné splátky půjček ve výši 3 000 Kč a průměrné měsíční výdaje ve výši 8 000 Kč. Žalobkyně se však žalovaného nedotazovala a žalovaný ani nespecifikoval, jaké výdaje tvoří částku 8 000 Kč, zejména kolik činí jeho náklady na bydlení v nájemním bytě, zda a případně jaké výdaje má v souvislosti se zdravotním stavem, jaké plní vyživovací povinnosti, pokud součástí jeho domácnosti měly být 2 další dospělé osoby bez vlastního příjmu. K žalovaným uvedeným a blíže nespecifikovaným výdajům a k jejich prokázání měla žalobkyně podle vlastního tvrzení k dispozici pouze výpisy z účtu žalovaného za období od listopadu rok do ledna rok, z nichž nebylo možno bez dalšího tyto jednotlivé výdaje žalovaného specifikovat a kvantifikovat. Současně však z výpisu z účtu žalovaného vyplynulo, že tento opakovaně čerpá další spotřebitelské úvěry, ač má dle žalobkyně příjem dostačující jak k hrazení splátek nově sjednávané zápůjčky u žalobkyně, tak také k plnění dalších závazků žalovaného, jakož i k uspokojování všech jeho ostatních životních potřeb, když např. v prosinci 2019 žalovaný čerpal úvěr u společnosti právnická osoba částku 16 200 Kč a v lednu rok úvěry u právnická osoba a právnická osoba v celkové částce 18 300 Kč. K obezřetnému přístupu při prověřování výdajů žalovaného a celé jeho majetkové situace pak měla žalobkyni vést dále skutečnost, že údaj uváděný žalovaným o splátkách těchto úvěrů neodpovídal obsahu předloženého výpisu z účtu, když splátky zápůjček a úvěrů žalovaného za měsíc prosince rok přesáhly částku 4 000 Kč (platba právnická osoba webová adresa ve výši 2 656 Kč a platba společnosti právnická osoba ve výši 1 663 Kč), v lednu pak žalovaný společnostem právnická osoba jméno a právnická osoba anonymizováno uhradil celkem 6 168 Kč (platby ve výši 2 328 Kč a 3 840 Kč). Je třeba také poukázat na skutečnost, že ve všech 3 měsíčních období, ze které byl výpis z účtu předložen, žalovaný čerpal kontokorent a jeho zůstatek na účtu byl záporný. Vznikly-li tedy pochybnosti o spolehlivosti údajů poskytnutých samotným spotřebitelem, měl zapůjčitel jakožto zkušený poskytovatel spotřebitelských úvěrů trvat na doložení všech tvrzených výdajů žalovaného, zejména o výši splátek jeho dalších úvěrů, a to např. předložením smluv o úvěru či zápůjčce a kontrolou platební morálky žalovaného v registrech, do kterých žalobkyně měla přístup (NRKI, SOLUS). K tomu pak odvolací soud dodává, že posouzení úvěruschopnosti předpokládá individuální posouzení jak příjmů, tak výdajů žadatele o zápůjčky a úvěry a tuto vysoce kvalifikovanou činnost není možno obcházet používáním statistických údajů v rámci provádění interního scoringu žadatele o úvěr či zápůjčku.

15. Podle § 588 o. z. soud k neplatnosti právního jednání přihlíží i bez návrhu, je-li v rozporu se zákonem, jehož smyslu a účelu nelze dosáhnout jinak, než stanovením absolutní neplatnosti právního jednání (v tomto je možno se opřít i o závěry občanskoprávní teorie - Lavický, P. a kol., Občanský zákoník I. Obecná část (§ 1 - 654). Komentář. 1. Vydání. Praha: C. H. Beck, 2014, s. 2084). Jinak by totiž byl popřen samotný smysl právní úpravy ochrany spotřebitele vybudovaný na narovnání nerovného postavení spotřebitele vůči poskytovateli (jak z hlediska vyjednávací a ekonomické síly, tak úrovně informovanosti) pozitivním zásahem ze strany soudu. Tomu zcela konvenuje ustálená judikatura Soudního dvora Evropské unie, kterou je nezbytné zohlednit také v rámci konformního výkladu § 87 odst. 1 ZoSÚ, a tedy určení druhu neplatnosti zmiňované v tomto ustanovení, neboť Soudní dvůr ve své judikatuře opakovaně zdůraznil povinnost tzv. konformního výkladu. Vnitrostátní soud členského státu je tak povinen provést výklad vnitrostátního práva (v této věci § 87 odst. 1 ZoSÚ ve spojení s § 588 o. z.) v co největším rozsahu ve světle znění a účelu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. 4. 2008. Výklad je tak nutno provést zejména tak, aby dosáhl výsledku zamýšleného touto směrnicí, a to i v horizontálních sporech (viz rozsudky Marleasing SA C -106/89, EU:C: 1990, Océano Grupo SA C -240-244/98, EU:C: 2000, Konstantinos Adeneler C -212/04, EU:C: 2006). Toto zcela akceptoval také Nejvyšší soud ČR např. v rozsudku ze dne 20. 6. 2013, sp. zn. 33 Cdo 1201/2012 Soudní dvůr mnohokrát průřezově unijním spotřebitelským právem potvrdil povinnost vnitrostátního soudu zkoumat z moci úřední porušení některých jeho ustanovení - ve vztahu ke směrnici 93/13 rozsudkem ze dne 4. 6. 2009, Pannon GSM, C -243/08, EU:C: 2009, bod 32, ke směrnici Rady 85/577 EHS rozsudek ze dne 17. 12. 2009, Martín Martín, C -227/08, EU:C: 2009, bod 29, ke směrnici Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES rozsudkem ze dne 3. 10. 2013, Duarte Hueros, C -32/12, EU:C: 2013, bod 39. Odvolací soud tak nemá jakékoliv pochybnosti o tom, že tento závěr je nezbytné vztáhnout i na směrnici Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES. Existuje totiž nezanedbatelné nebezpečí, že se spotřebitel, zejména z důvodu nevědomosti, nebude dovolávat právní normy určené k jeho ochraně (srov. rozsudek ze dne 4. 6. 2015, Faber, C -497/13, EU:C: 2015, bod 42 a citovaná judikatura). Z toho jednoznačně vyplývá, že spotřebitele by nebylo možné efektivně chránit, pokud by vnitrostátní soud neměl povinnost posoudit z moci úřední, zda byly splněny povinnosti vyplývající z norem unijního spotřebitelského práva (obdobně viz rozsudek ze dne 4. 10. 2007, Rampion a Godard, C -429/05, EU:C: 2007, body 61 a 65). Tato koncepce byla obecně akceptována i v ústavněprávní rovině (viz usnesení Ústavního soudu ze dne 9. 2. 2011, sp. zn. Pl. ÚS 1/10, bod 41). Stejný závěr pak vyplývá z aktuálního stanoviska generální advokátky Juliane Kokott ve věci C -616/18 Cofidis SA proti YU, ZT a ve věci C -679/18, OPR. - Finance s. r. o. proti GK, v němž generální advokátka k žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Okresním soudem v Ostravě, ve smyslu výkladu článku 8 Směrnice 2008/48/ES, o spotřebitelském úvěru, navrhla soudnímu dvoru EU, aby na předběžnou otázku, zda se musí spotřebitel porušení povinnosti zkoumat úvěruschopnost na své straně při uzavření smlouvy o úvěru dovolat neplatnosti smlouvy, či zda k porušení této povinnosti přihlíží vnitrostátní soud z úřední povinnosti, navrhla stanovisko, podle jehož obsahu v případě, že vnitrostátní zjistí z úřední povinnosti porušení článku 8 Směrnice 2008/48/ES, musí s výhradou případné opačné vůle spotřebitele vyvodit všechny důsledky, které podle vnitrostátního práva z tohoto zjištění plynou, aniž by vyčkal příslušného návrhu spotřebitele, a to případně bez přihlédnutí k uplynutí prekluzivní lhůty, jsou-li sankce stanovené tímto právem účinné, odrazující a přiměřené. Uvedený názor byl pak akceptován v rámci aktuálního rozhodnutí Evropského soudního dvora ve věci C -679/18, OPR. - Finance s. r. o. proti GK, týkající se vnitrostátní úpravy České republiky, v němž se Evropský soudní dvůr jednoznačně vyjádřil tak, že články 8 a 23 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. 4. 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102 EHS, musí být vykládány v tom smyslu, že vnitrostátnímu soudu ukládají, aby z úřední povinnosti zkoumal, zda došlo k porušení předsmluvní povinnosti věřitele stanovené v článku 8 této směrnice, tj. povinnosti posoudit úvěruschopnost spotřebitele a vyvodit důsledky, které z porušení této povinnosti vyplývají ve vnitrostátním právu, za podmínky, že sankce splňují požadavky tohoto článku 23. Články 8 a 23 směrnice 2008/48 musí být rovněž vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní úpravě, podle níž se sankce za porušení předsmluvní povinnosti věřitele posoudit úvěruschopnost spotřebitele, tj. neplatnost úvěrové smlouvy ve spojení s povinností tohoto spotřebitele vrátit věřiteli poskytnutou jistinu v době přiměřené jeho možnostem, uplatní pouze za podmínky, že spotřebitel tuto neplatnost namítne, a to v tříleté promlčecí době.

16. Neposoudí-li proto zapůjčitel s odbornou péčí podle ustanovení § 86 ZoSÚ schopnost spotřebitele zápůjčku řádně splácet, soud k neplatnosti tohoto právního jednání ve smyslu § 87 odst. 1 ZoSÚ ve spojení s § 588 o. z. přihlíží, aniž by se jí spotřebitel musel dovolat. Jedná se tedy o neplatnost absolutní, neboť porušení povinnosti s odbornou péčí posoudit schopnost dlužníka splácet úvěrci zápůjčku je možno považovat za jednání, které odporuje zákonu (§ 86 ZoSÚ) a které současně i zcela zjevně narušuje veřejný pořádek spočívající v požadavku na ochranu spotřebitele. Jeho smyslu a účelu totiž nelze dosáhnout jinak než pozitivním zásahem ze strany soudu, aniž by byl popřen smysl právní úpravy ochrany spotřebitele vybudovaný na narovnání nerovného postavení spotřebitele vůči poskytovateli, jak z hlediska vyjednávací a ekonomické síly, tak úrovně informovanosti.

17. Je-li smlouva o zápůjčce uzavřená mezi účastníky absolutně neplatnou ve smyslu ust. § 87 odst. 1 ZoSÚ, a to pro porušení povinností žalobkyně řádně před uzavřením spotřebitelské smlouvy posoudit úvěruschopnost žalovaného jako spotřebitele, avšak současně bylo v řízení prokázáno, že žalobkyně poskytla podle neplatné smlouvy žalovanému částku 75 000 Kč, vznikla žalovanému povinnost vrátit žalobkyni poskytnutou jistinu spotřebitelské zápůjčky v době přiměřené jeho možnostem, jiné povinnosti z neplatné smlouvy spotřebiteli nevznikly, tedy ani povinnost hradit smluvní úrok, poplatky či smluvní pokuty. Na tuto jistinu je pak nutno započíst to, co žalovaný již podle smlouvy žalobkyni zaplatil, což podle shodných tvrzení obou účastníků byla částka 18 300 Kč. Toto žalovaným zaplacené a žalobkyní přijaté plnění je třeba v souladu s ust. § 87 odst. 1 ZoSÚ i bez námitky žalovaného započíst na jistinu, kterou je povinen žalobkyni vrátit, když odvolací soud má za to, že aplikace speciálního ust. § 87 odst. 1 věty třetí ZoSÚ má přednost před obecným ust. § 2993 o. z. o vypořádání nároku z neplatně uzavřené smlouvy z titulu bezdůvodného obohacení.

18. Pokud jde o splatnost nároku žalobkyně na vrácení dosud nezaplacené části jistiny, zápůjčky, jak shora uvedeno, ust. § 87 odst. 1 věty třetí ZoSÚ ukládá spotřebiteli povinnost vrátit poskytnutou jistinu spotřebitelského úvěru v době přiměřené jeho možnostem. Z důvodové zprávy k tomuto ustanovení se pak podává, že …„ s ohledem na fakt, že z neplatnosti smlouvy vyplývá povinnost stran vzájemně si bez zbytečného odkladu vrátit poskytnutá plnění na základě ustanovení o bezdůvodném obohacení, z čehož pro spotřebitele mohou vyplývat problémy související s nutností urychleně si opatřit již utracené peníze ze spotřebitelského úvěru, stanoví se na jeho ochranu, že poskytnutou jistinu není povinen vrátit ihned, avšak v době odpovídající jeho možnostem. Spotřebitel je povinen vrátit celou poskytnutou jistinu, avšak v takových splátkách, v jakých je schopen splácet. Slova„ v době přiměřené jeho možnostem“ míří na rozložení vrácení poskytnuté jistiny spotřebitelského úvěru v čase. Pokud spotřebitel vrátí poskytnutou jistinu dle svých možností, nemůže se dostat do prodlení, což je hlavním cílem ochrany. Poskytovatel, pokud se domnívá, že spotřebitel nesplácí podle svých možností, může podat návrh soudu, aby určil, v jakých lhůtách má spotřebitel splácet“. Z toho je možno dle názoru odvolacího soudu dovodit, že smyslem a účelem právní úpravy obsažené v § 87 odst. 1 věta třetí ZoSÚ bylo, aby se dluh spotřebitele na vrácení jistiny poté, co je smlouva neplatná pro porušení povinnosti poskytovatele úvěru zkoumat úvěruschopnost žadatele, nestal splatným ihned, ale aby jeho splatnost byla vázána na faktické schopnosti a možnosti spotřebitele jistinu vrátit tak, aby se nedostal ihned do prodlení jen proto, že jeho aktuální možnosti a schopnost k vrácení celé jistiny nejsou dány. Tentýž závěr je pak možno dovodit i z odborné literatury - např. Slanina, J., Jemelka, L., Vetešník, P., Wachtlová, L., Flídr, J., Zákon o spotřebitelském úvěru. Komentář. Praha: C. H. Beck, 2017, 900 s., v němž je k § 87 ZoSÚ uvedeno: …„ důsledkem je neplatnost smlouvy o spotřebitelském úvěru, a to, že spotřebitel vrátí jistinu úvěru podle svých možností. Pokud je spor o vrácení jistiny, rozhodne o splátkách jistiny soud. Často tedy dojde k tomu, že splátky jistiny budou zcela minimální, a nelze a priori ani to, že soud uzná, že v možnostech spotřebitele není v daném okamžiku vracet jistinu vůbec. V případě, že se následně změní možnosti spotřebitele, může soud na návrh změnit dobu, během které má spotřebitel jistinu vrátit, ať již byla určena rozhodnutím nebo dohodou stran“. Odvolací soud tak s ohledem na shora uvedené zastává názor, že § 87 odst. 1 věty třetí ZoSÚ stanoví zvláštní splatnost (hmotněprávní splatnost), a nikoliv pariční lhůtu nároku na vydání bezdůvodného obohacení vzniklého absolutně neplatnou smlouvou o spotřebitelském úvěru v důsledku porušení povinnosti poskytovatele úvěru zkoumat úvěruschopnost spotřebitele.

19. Pokud jde o vrácení poskytnuté jistiny spotřebitelského úvěru či zápůjčky v době přiměřené možnostem spotřebitele, dle názoru odvolacího soudu břemeno tvrzení a důkazní o těchto možnostech spotřebitele nese sám spotřebitel, který nejlépe zná své poměry a schopnosti a je na něm, aby v rámci sporného řízení toto tvrdil a doložil. Ač žalovaný ve svém podání předloženém okresnímu soudu ze dne datum tvrdil, že by měl z neplatně uzavřené smlouvy o spotřebitelském úvěru ve smyslu ust. § 87 odst. 1 ZoSÚ žalobkyni vrátit toliko částku 56 700 Kč a navrhoval, aby mu pro její zaplacení byla určena lhůta odpovídající jeho možnostem v trvání 9 měsíců od právní moci rozsudku, současně netvrdil ani nedoložil své majetkové poměry od doby poskytnutí zápůjčky do současné doby, na jejich základě by bylo možno učinit závěr, že před datem rozhodování odvolacího soudu nebylo v možnostech a schopnostech žalovaného dlužnou částku žalobkyni zaplatit. Odvolací soud vyzval žalovaného, aby u jednání odvolacího soudu předložil doklady o svých majetkových poměrech, pravidelných příjmech a výdajích za dobu od září rok, kdy přestal na smlouvu o zápůjčce cokoliv plnit, až do současné doby, na což žalovaný reagoval toliko tak, že předložil výpisy ze svého účtu za období roku rok, mimo měsíc srpen rok, sdělil, že hradil částku 8 000 Kč za nájem a splátky úvěru ve výši 4 290 Kč, k příjmům a výdajům za další období let rok a rok uvedl, že tyto soudu sdělit nepovažuje za relevantní. Jednání odvolacího soudu se žalovaný nezúčastnil, čímž se zbavil možnosti být poučen o své povinnosti tvrdit a prokázat, jaké byly jeho majetkové poměry po celé období od poskytnutí zápůjčky do současné doby ve smyslu ust. § 118a odst. 1 a 3 o. s. ř.

Nebyly-li tvrzeny majetkové poměry žalovaného za uvedené relevantní období let rok – rok, má odvolací soud za to, že splatnost zůstatku jistiny neplatně sjednané zápůjčky nastala na základě výzvy žalobkyně k úhradě celé zesplatněné částky zápůjčky ze dne datum prokazatelně odeslané poštou na adresu žalovaného uvedenou ve smlouvě o zápůjčce, v níž žalobkyně vyzvala žalovaného k úhradě dluhu ve lhůtě do datum. Uplynutí této lhůty má odvolací soud s ohledem na výši dlužné částky, datum uzavření smlouvy o zápůjčce i výplaty částky 75 000 Kč, jakož i průměrný příjem žalovaného vyplývající z předložených výpisů z účtu za rok rok (přes 30 000 Kč) za to, že bylo v možnostech žalovaného ve lhůtě do datum žalobkyni celou dlužnou částku zaplatit a žalovanému tak mimo samotnou povinnost k úhradě zbývající části jistiny neplatně sjednané zápůjčky vznikla dále povinnost ode dne následujícího, tj. ode dne datum, hradit žalobkyni také zákonný úrok z prodlení ve smyslu ust. § 1970 o nařízení vlády č. 351/2013 Sb. ve výši uplatněné žalobou 8,25 % ročně.

20. S ohledem na shora uvedené dospěl odvolací soud k závěru, že žaloba je důvodnou toliko co do částky 56 700 Kč s úrokem z prodlení ve výši 8,25 % ročně z této částky za dobu od datum do zaplacení. V této části proto rozsudek okresního soudu ve výroku I. v souladu s ust. § 219 o. s. ř. jako správný potvrdil, ve zbývající části pak rozhodnutí okresního soudu dle ust. § 220 o. s. ř. změnil tak, že žalobu jako nedůvodnou zamítl.

21. Současně se změnou rozhodnutí okresního soudu odvolací soud dle ust. § 224 odst. 1 a 2 a § 142 odst. 2 rozhodl o náhradě nákladů řízení, a to před soudy obou stupňů negativním výrokem, neboť v obou řízeních měl každý z účastníků procesní úspěch rovnající se přibližně ½ a žádnému z nich proto právo na náhradu nákladů řízení nenáleží.

22. Lhůta k plnění v délce tří dnů je stanovena dle § 160 odst. 1 o. s. ř., když pro delší lhůtu či splátky neshledal soud žádného podkladu ve spisovém materiálu.

Proti tomuto rozhodnutí je přípustné dovolání k Nejvyššímu soudu České republiky v Brně do dvou měsíců ode dne jeho doručení prostřednictvím Okresního soudu v Novém Jičíně, pokud napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu, nebo která v rozhodnutí dovolacího soudu nebyla vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdílně, anebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak.

Proti výroku o náhradě nákladů řízení není dovolání přípustné.

Nesplní-li povinný dobrovolně, co mu ukládá toto vykonatelné rozhodnutí, může oprávněný podat návrh na výkon rozhodnutí.

Cited legal provisions:
§ 160 z. č. 99/1963 Sb.
§ 2390 z. č. 89/2012 Sb.
§  z. č. 145/2010 Sb.
§ 118a z. č. 99/1963 Sb.
§ 157 z. č. 99/1963 Sb.
§ 588 z. č. 89/2012 Sb.
§ 2993 z. č. 89/2012 Sb.
§ 1970 nař. vl. č. 351/2013 Sb.
§ 1813 z. č. 89/2012 Sb.
§ 120 z. č. 99/1963 Sb.
§  z. č. 43/2013 Sb.
§ 86 z. č. 257/2016 Sb.
§ 220 z. č. 99/1963 Sb.
§ 1812 z. č. 89/2012 Sb.
§ 212a z. č. 99/1963 Sb.
§ 219 z. č. 99/1963 Sb.
§ 229 z. č. 99/1963 Sb.
§ 213 z. č. 99/1963 Sb.