Decision date: 2021-11-02

Okresní soud ve Vsetíně - pobočka ve Valašském Meziříčí rozhodl samosoudkyní Mgr. Hanou Kohoutkovou ve věci

žalobce: osobní údaje žalobce zastoupená advokátem údaje o zástupci

proti

žalované: osobní údaje žalované

o zaplacení 7 520 Kč s příslušenstvím

I. Žalovaná je povinna zaplatit žalobci částku 1.600 Kč s kapitalizovaným zákonným úrokem z prodlení ve výši 395,22 Kč, zákonný úrok z prodlení ve výši 8,05 % ročně z částky 1.600 Kč od 7. 12. 2019 do zaplacení, to vše do tří dnů od právní moci tohoto rozsudku.

II. Žaloba, aby žalovaná byla povinna zaplatit žalobci částku 5.920 Kč, kapitalizovaný zákonný úrok z prodlení ve výši 1.056,45 Kč, kapitalizovaný úrok ve výši 4.304,17 Kč, zákonný úrok z prodlení ve výši 8,05 % ročně z částky 4.191,20 Kč od 7. 12. 2019 do zaplacení, úrok

23,72 % ročně z částky 5.791,20 Kč od 7. 12. 2019 do zaplacení, se zamítá.

III. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

1. Návrhem doručeným soudu dne 26. 3. 2021 se žalobce po žalované domáhal zaplacení částky 7.520 Kč s příslušenstvím z titulu uzavřené smlouvy o půjčce číslo ze dne 24. 9. 2015, která byla uzavřena mezi žalovanou a právním předchůdcem žalobce společností právnická osoba, IČO, na základě které poskytl právní předchůdce žalobce žalované peněžní prostředky ve výši 8.000 Kč. Žalovaná se zavázala uhradit dluh spolu s příslušenstvím v 58 týdenních splátkách po 240 Kč, počínaje od 1. 10. 2015, poslední splátka byla stanovena na 3. 11. 2016. Žalovaná uhradila celkem 6.400 Kč. Žaloba dále obsahuje specifikaci dluhu.

2. Žalovaná se k podané žalobě nikterak nevyjádřila, neboť nepřebírá soudní zásilky.

3. Po provedeném dokazování vzal soud za prokázané, že na základě smlouvy o zápůjčce (nesprávně uvedeno smlouva o půjčce) ze dne 24. 9. 2015 poskytl právní předchůdce žalobce, společnost právnická osoba, žalované 8.000 Kč; žalovaná se zavázala uhradit na poplatcích celkem 5.920 Kč, které sestávají z: poplatek za administrativní činnost 1.600 Kč, úrok 1.120 Kč, poplatek za hotovostní inkaso splátek 3.200 Kč. Celkovou dlužnou částku ve výši 13.920 Kč se žalovaná zavázala uhradit v 58 týdenních splátkách po 240 Kč. Žalovaná uhradila celkem 6.400 Kč (tato skutečnost nebyla sporována s ohledem na procesní nečinnost žalované). Pohledávka za žalovanou byla následně postoupena smlouvou o postoupení pohledávek ze dne 6. 12. 2019, což bylo žalované oznámeno dopisem z téhož dne. Žalované byla dále doručována předžalobní výzva k plnění.

4. K výzvě soudu týkající se tvrzení a prokázání úvěruschopnosti žalované dle zákona č. 145/2010 Sb. o spotřebitelském úvěru žalobce ve svém písemném podání doručeném soudu dne 20. 8. 2021 uvedl, že před uzavřením smlouvy posoudil právní předchůdce žalobce schopnost žalované splácet spotřebitelský úvěr, a to především na základě zhodnocení informací požadovaných a získaných od žalované před uzavřením předmětné smlouvy. Žalovaná uvedla, že je zaměstnána na hlavní pracovní poměr jako uklízečka ve právnická osoba, a.s., její měsíční příjem činí 10.300 Kč, pobírá výživné ve výši 2.500 Kč, přídavky 700 Kč, nemá půjčku, resp. zápůjčku u jiné společnosti. Soudu byla předložena karta zákazníka, ze které se podává, že žalovaná pracuje jako uklízečka nemocnice, zaměstnavatel je právnická osoba, čistá mzda žalované je 10.300 Kč, dále dostává výživné 2.500 Kč, přídavky 700 Kč. Za nájem platí 5.105 Kč + 500 Kč, výdaje domácnosti 4.500 Kč, výdaje na telefon 200 Kč, jiné dluhy 960 Kč. Žádná ze skutečností uváděných žalobcem není ověřena oproti dokladu, např. výplatním páskám, potvrzení zaměstnavatele apod.

5. Podle § 9 odst. 1 zákona č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru, ve znění zákona č. 43/2013 Sb. věřitel před uzavřením smlouvy, ve které se sjednává spotřebitelský úvěr či změnou takové smlouvy spočívající ve významném navýšení celkové výše spotřebitelského úvěru, je povinen s odbornou péčí posoudit schopnost spotřebitele splácet spotřebitelský úvěr, a to na základě dostatečných informací získaných i od spotřebitele, a je-li to nezbytné, nahlédnutím do databází umožňujících posouzení úvěruschopnosti spotřebitele. Věřitel poskytne spotřebitelský úvěr jen tehdy, pokud je po posouzení úvěruschopnosti spotřebitele s odbornou péčí zřejmé, že spotřebitel bude schopen spotřebitelský úvěr splácet, jinak je smlouva, ve které se sjednává spotřebitelský úvěr, neplatná.

6. Podle § 588 občanského zákoníku, soud přihlédne i bez návrhu k neplatnosti právního jednání, které se zjevně příčí dobrým mravům, anebo které odporuje zákonu a zjevně narušuje veřejný pořádek. To platí i v případě, že právní jednání zavazuje k plnění od počátku nemožnému.

7. Podle § 2991 občanského zákoníku, kdo se na úkor jiného bez spravedlivého důvodu obohatí, musí ochuzenému vydat, oč se obohatil. Bezdůvodně se obohatí zvláště ten, kdo získá majetkový prospěch plněním bez právního důvodu, plněním z právního důvodu, který odpadl, protiprávním užitím cizí hodnoty nebo tím, že za něho plněno, co měl po právu plnit sám.

8. Součástí odborné péče poskytovatele úvěru dle § 9 odst. 1 zákona č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru, je i taková obezřetnost, která jej vede k nespoléhání se jen na údaje tvrzené žadatelem o úvěr, ale i k prověření (požadavku na doložení) těchto tvrzení (např. potvrzením o zaměstnání a příjmu, doložením výplatních pásek, doložením výpisu z účtu žadatele apod.). Tento výklad vyplývá z právní věty rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 1. 4. 2015 č. j. 1 As 30/2015-39. Jak dále vyplývá z odůvodnění tohoto rozsudku, součástí odborné péče při posouzení úvěruschopnosti spotřebitele je také posouzení rozhodujících listin a vynaložení patřičného úsilí, podloženého odborností a profesionalitou, aby byly zjištěny všechny potřebné skutečnosti v nezbytném rozsahu. Proto je nutno dovodit také požadavek na doložení tvrzení dlužníka o jeho majetkových poměrech. Samotné (ničím nedoložené) prohlášení spotřebitele nemůže vést k řádnému prověření jeho schopnosti splácet úvěr, neboť se jedná o situace, kdy by osoba jednající s odbornou péčí měla a mohla mít pochybnosti o pravdivosti tvrzených skutečností. Podrobnější ověřování bonity spotřebitele je na místě vždy, nikoliv pouze v případech, kdy má věřitel pochybnosti o tvrzeních dlužníka (opačný postup by nebyl v souladu s účelem a smyslem § 9 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru). Smyslem zakotvení povinnosti poskytovatelů spotřebitelských úvěrů posuzovat úvěruschopnost spotřebitele je především ochrana spotřebitelů před rizikovými úvěry a dále řešení problému zadluženosti domácnosti (viz důvodová zpráva k zákonu o spotřebitelském úvěru). Povinnost věřitele posoudit před uzavřením smlouvy bonitu spotřebitele představuje pro spotřebitele i určitou záruku, že věřitel bude při poskytování úvěru postupovat tak, aby jej do určité míry chránil před neschopností splácet. Primárním chráněným zájmem je zde ochrana spotřebitele před neodpovědným poskytnutím úvěru, které by vedlo k jeho insolvenci se všemi negativními následky, a to jak ekonomickými v podobě ztráty majetku, tak společenskými v podobě společenské stigmatizace. Zákon o spotřebitelském úvěru klade velký důraz na ochranu spotřebitelů před neodpovědným zadlužováním, které je v současnosti závažným společenským problémem, jehož řešení patrně nelze ponechat pouze na odpovědnosti samotných dlužníků. K řešení tohoto problému tak mají věřitelé přispět tím, že budou před uzavřením úvěrových smluv pečlivě zkoumat schopnost spotřebitele úvěr splácet a eliminovat tak možné tendence spotřebitelů zkreslovat své majetkové poměry ve snaze získat spotřebitelský úvěr, bez ohledu na předchozí uvážení o svých schopnostech jej splácet. Jedná se tedy o právní úpravu orientovanou na ochranu spotřebitele, jakožto slabší smluvní strany, která s sebou nese naopak větší zatížení povinnostmi na straně podnikatele - zde poskytovatele spotřebitelského úvěru. Zákon o spotřebitelském úvěru je transpozicí směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES, o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102 EHS. Předobrazem § 9 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru je pak článek 8 směrnice 2008/48/ES, který uložil členským státům zajistit, aby„ před uzavřením úvěrové smlouvy věřitel posoudil úvěruschopnost spotřebitele na základě dostatečných informací získaných případně od spotřebitele, a pokud je to nezbytné, na základě vyhledávání v příslušné databázi“. Výkladem článkem 8 směrnice 2008/48/ES se zabýval soudní dvůr v rozsudku ze dne 18. 12. 2014 CA Consumer Finance proti Ingrid Bakkaus a další C -449/13, z něhož mj. vyplývá, že:„ Poskytovatel úvěru musí za prvé v každém jednotlivém případě s přihlédnutím k jeho konkrétním okolnostem zvážit, zda se jedná o příslušné informace a zda jsou tyto informace dostatečné pro posouzení úvěruschopnosti spotřebitele. V tomto ohledu se dostatečnost uvedených informací může lišit podle okolností, za nichž dojde k uzavření úvěrové smlouvy, podle osobní situace spotřebitele nebo podle částky úvěru uvedené v této smlouvě. Toto posouzení lze provést s pomocí dokladů o finanční situaci spotřebitele, ale nelze vyloučit možnost, aby poskytovatel úvěru zohlednil případné dříve získané znalosti o finanční situace zájemce o úvěr. Avšak pouhá ničím nepodložená prohlášení spotřebitele nemohou být sama o sobě kvalifikována jako dostatečná, nejsou-li podepřena žádnými doklady“. Zákon o spotřebitelském úvěru navíc uvádí, že věřitel je povinen prověřit schopnost spotřebitele splácet úvěr„ s odbornou péčí“, což nasvědčuje povinnosti dodržení zvýšené pozornosti při posuzování úvěruschopnosti spotřebitele. Odbornou péčí je třeba rozumět„ úroveň zvláštních dovednosti a péče, kterou lze od podnikatele ve vztahu ke spotřebiteli rozumně očekávat a která odpovídá poctivým obchodním praktikám nebo obecným zásadám dobré víry v oblasti jeho činnosti“. V souvislosti s výkladem pojmu odborné péče i s ohledem na účel zakotvení povinnosti ověřovat úvěruschopnost spotřebitele, kterým je zejména ochrana spotřebitele, je třeba vykládat § 9 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru tak, že věřitel musí náležitě pečlivě zjišťovat schopnost spotřebitele splácet úvěr a požadovat doklady k jeho tvrzení. Je také nutno dovodit, že věřitel by měl úvěruschopnost dlužníka aktivně zjišťovat a prověřovat, nikoliv se spokojit pouze s jeho nedoloženými prohlášeními.

9. Soud se nejprve zabýval otázkou, zda mezi účastníky (resp. právním předchůdcem žalobce a žalovaným) došlo k platnému uzavření smluv o spotřebitelském úvěru.

10. Vzhledem k tomu, že jednou ze smluvních stran byl spotřebitel (žalovaný), bylo nezbytné při posuzování právního vztahu aplikovat ustanovení zákona o spotřebitelském úvěru, podle kterého je poskytovatel úvěru povinen s odbornou péčí posoudit schopnost spotřebitele splácet spotřebitelský úvěr (§ 9 odst. 1 zákona). Poskytovatel úvěru se však nemůže spoléhat pouze na tvrzení spotřebitele, avšak musí sám vyvinout potřebné úsilí ke zjištění skutečností, zda spotřebitel bude v budoucnu schopen poskytnutý úvěr splácet a k prověření spotřebitelových tvrzení. Pouhá ničím nepodložená prohlášení spotřebitele nemohou být sama o sobě kvalifikována jako dostatečná, nejsou-li podepřena žádnými doklady (viz rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 1. 4. 2015 č. j. 1 As 30/2015-39). Úvěr pak může být poskytnut jen za situace, kdy je ze zjištěných informací zřejmé, že spotřebitel bude schopen úvěr splácet, jinak je smlouva o úvěru neplatná.

11. Pokud se jedná o vyhodnocení spotřebitelského úvěru ve vztahu k zákonu č. 145/2010 Sb. o spotřebitelském úvěru, soud uvádí následující.

12. Vzhledem ke skutečnosti, že mezi žalovanou a právním předchůdcem žalobce, společností právnická osoba, byla uzavřena smlouva o spotřebitelském úvěru, bylo povinností úvěrujícího řádně prověřit úvěruschopnost žalované. Jak vyplývá z vyjádření žalobce, právní předchůdce žalobce postupoval v souladu s ustanovením § 9 zákona č. 145/2010 Sb. Žádnou ze skutečností, které jsou zaznamenány v kartě zákazníka, však nebylo možno ověřit oproti dokladu. Soudu nebyly předloženy žádné výplatní pásky, potvrzení zaměstnavatele o výši příjmu, navíc pokud se jedná o příjmy domácnosti spočívající ve výživném ve výši 2.500 Kč a přídavky 700 Kč, pak je jednoznačné, že se nejedná o příjem žalované, ale evidentně platby ve prospěch nezl. dětí. Výživné, ani přídavky na děti pak nemají sloužit k úhradě dluhu spotřebitele. Rovněž pokud se týká výdajové stránky žalované, žádná ze skutečností není ověřena. Za tohoto stavu věci, tak lze vyhodnotit smlouvu o zápůjčce (spotřebitelském úvěru ze dne 24. 9. 2015) jako neplatnou a veškeré nároky žalobce lze posoudit pouze jako bezdůvodné obohacení. Pokud se do dispozice žalované dostaly finanční prostředky ve výši 8.000 Kč, žalovaná uhradila 6.400 Kč, což je uvedeno v žalobě a nebylo to sporováno, je povinností žalované zaplatit 1.600 Kč, a to spolu s příslušenstvím. Toto příslušenství je tvořeno kapitalizovanými zákonnými úroky z prodlení za období od 11. 11. 2016 do 6. 12. 2019 ve výši 8,05 % ročně z částky 1.600 Kč (395,22 Kč); žalobci dále náleží zákonné úroky z prodlení jdoucí od 7. 12. 2019 do zaplacení z přiznané částky 1.600 Kč. Ostatní požadované nároky byly zamítnuty výrokem II., a to právě s poukazem na neplatnost smlouvy o zápůjčce, resp. o spotřebitelském úvěru. Žalobci tak nebylo přiznáno: 5.920 Kč (od požadovaných 7.520 Kč bylo odečteno přiznaných 1.600 Kč), kapitalizovaný zákonný úrok z prodlení ve výši 1.056,45 Kč (od požadovaných 1.451,67 Kč bylo odečteno přiznaných 395,22 Kč), dále kapitalizovaný úrok ve výši 4.304,17 Kč, zákonný úrok z prodlení z částky 4.191,20 Kč od 7. 12. 2019 do zaplacení ve výši 8,05 % ročně a dále úrok 23,72 % ročně z částky 5.791,20 Kč od 7. 12. 2019 do zaplacení. Tyto částky by bylo možno přiznat pouze v případě, pokud by smlouva o spotřebitelském úvěru byla shledána platnou.

13. O nákladech řízení bylo rozhodnuto podle § 142 odst. 2 o. s. ř. za situace, kdy úspěch žalobce byl nižší, než jeho neúspěch. Za tohoto stavu věci tak soud rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

Proti tomuto rozsudku není odvolání přípustné (ustanovení § 202 odst. 2 o. s. ř.).

Nesplní-li žalovaná povinnosti uložené jí tímto rozsudkem v uvedených lhůtách, může se žalobce domáhat po jeho právní moci výkonu rozhodnutí u soudu.

Cited legal provisions:
§ 202 z. č. 99/1963 Sb.
§ 142 z. č. 99/1963 Sb.
§ 2991 z. č. 89/2012 Sb.
§ 588 z. č. 89/2012 Sb.
§  z. č. 43/2013 Sb.
§ 9 z. č. 145/2010 Sb.