Decision date: 2022-05-11

Krajský soud v Plzni rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Zdeňka Jeřábka a soudkyň JUDr. Evy Kotrbaté a JUDr. Nataši Loužilové ve věci

žalobkyně:

; jméno příjmení, narozená dne datum

bytem adresa

zastoupená advokátem Mgr. jméno jméno

sídlem adresa

proti;

žalovanému:

; jméno příjmení, narozený dne datum

bytem adresa

zastoupený advokátkou Mgr. jméno příjmení

sídlem adresa

o zaplacení částky 379 417,50 Kč s příslušenstvím

o odvolání žalovaného proti rozsudku Okresního soudu Plzeň-město ze dne 22. 2. 2021, č. j. 31 C 254/2017-465

Rozsudek soudu prvního stupně se ve výroku I a III mění takto:

I. Žaloba na zaplacení částky 258 828 Kč s příslušenstvím se zamítá.

II. Žalobkyně je povinna nahradit žalovanému na nákladech řízení před soudem prvního stupně 205 320 Kč a na nákladech odvolacího řízení 32 222 Kč, to vše do 3 dnů od právní moci rozsudku k rukám Mgr. jméno příjmení.

1. Napadeným rozsudkem prvoinstanční soud uložil žalovanému povinnost zaplatit žalobkyni částku 258 828 Kč se zákonným úrokem z prodlení ve výši 8,05 % ročně z částky 258 828 Kč od 10. 7. 2017 do zaplacení, a to do 3 dnů od právní moci tohoto rozsudku (výrok I). Žalobu zamítl co do zaplacení částky 120 589,50 Kč se zákonným úrokem z prodlení ve výši 8,05 % ročně z částky 120 589,50 Kč od 10. 7. 2017 do zaplacení (výrok II). Žalovanému uložil povinnost zaplatit žalobkyni na náhradě nákladů řízení částku ve výši 123 865,92 Kč k rukám právního zástupce žalobkyně, a to ve lhůtě do 3 dnů od právní moci rozsudku (výrok III). Vzal za prokázané, že účastníci na základě kupní smlouvy ze dne 4. 4. 2007 nabyli do společného jmění manželů nemovitost, a to pozemek parc. číslo jehož součástí je budova, rodinný dům adresa, vše v k. ú. část obce, územní celek. Rozsudkem Okresního soudu Plzeň-město ze dne 9. 12. 2011, č. j. 19 C 391/2011-17, došlo k zúžení společného jmění účastníků až na věci tvořící obvyklé vybavení domácnosti, když tento rozsudek nabyl právní moci dne 14. 2. 2012. Zúžené společné jmění manželů nebylo vypořádáno, a proto dnem 14. 2. 2015 nastala fikce vypořádání a nemovitost se tak dostala do podílového spoluvlastnictví obou účastníků. Manželství účastníků, uzavřené dne 24. 10. 1998, bylo rozvedeno rozsudkem Okresního soudu Plzeň-město ze dne 12. 6. 2015, pod č. j. 18 C 31/2015-56, který nabyl právní moci dne 11. 7. 2015. Po zhodnocení provedeného dokazování dospěl k závěru, že žaloba je z větší části důvodná. Žalobkyně prokázala, že příjem za ubytování jednotlivých osob za období od 1. 3. 2012 do 31. 12. 2012 činil celkem 761 770 Kč. Soud při těchto výpočtech vyšel z údajů zapsaných v ubytovací knize vedené pro rozhodné období žalovaným z částky 130 Kč za noc a osobu. Společnost anonymizována dvě slova právnická osoba za období od března do prosince 2012 uhradila částku 32 066 Kč a společnost právnická osoba částku 207 400 Kč, když dle názoru soudu prvního stupně není rozhodné, zda tato částka byla v rozhodném období skutečně zaplacena. Celkem tedy soud považoval v rozhodném období za prokázaný příjem z pronájmu dané nemovitosti ve výši 1 001 236 Kč. Pokud jde o náklady spojené s provozem nemovitosti za období od 1. 3. do 31. 12. 2012, tyto představují částku 470 680 Kč. Po odečtení příjmů a výdajů spojených se správou dané nemovitosti představuje čistý zisk z pronájmu předmětné nemovitosti za období od 1. 3. 2012 do 31. 12. 2012 částku 517 656 Kč a polovina potom částku 258 828 Kč. Žalobkyně uvedla, že jí není známo, jak žalovaný, který tyto finanční prostředky sám inkasoval, s těmito naložil. Co se týče tvrzení žalovaného o existenci dohody o dělení zisku v poměru 1/3: 2/3, soud neměl z provedeného dokazování za prokázané, že by tato dohoda byla uzavřena v průběhu roku 2012, a to ani opatrovnickým spisem. Existenci dohody lze dovodit až z podání žalobkyně, a to z návrhu na zvýšení výživného, který byl podán dne 10. 10. 2014, kde žalobkyně uvedla, že tato dohoda byla uzavřena až v roce 2013. Dle názoru soudu prvního stupně žalobkyně se po právu domáhá zaplacení částky 258 828 Kč z titulu nároku na vydání bezdůvodného obohacení ve smyslu ustanovení § 451 občanského zákoníku, účinného do 31. 12. 2013. Ve zbývající části, tedy v částce 120 589,50 Kč s příslušenstvím, byla žaloba zamítnuta, neboť žalobkyni se žádné další příjmy nepodařilo prokázat. Výrok o nákladech řízení byl odůvodněn ustanovením § 142 odst. 1 o. s. ř.

2. Proti tomuto rozsudku podal žalovaný včas odvolání, které směřovalo do výroků I a III rozsudku. Namítl, že dle jeho názoru soud zcela rezignoval na závěry odvolacího soudu uvedené v usnesení sp. zn. 18 Co 133/2018-124, dle kterého měla žalobkyně prokázat nejen výši zisku z pronájmu ubytovny, ale zejména, kde se tento zisk a v jaké výši nacházel ke dni tzv. fikce vypořádání SJM. Žalobkyně na tvrzení a předložení důkazů v tomto smyslu zcela rezignovala a i soud prvního stupně se od tohoto názoru odvolacího soudu zcela odchýlil, dokazování nebylo naznačeným způsobem vůbec vedeno a závěr o povinnosti k úhradě jakékoliv částky pak není podložen žádnými důkazy, které by prokazovaly existenci prostředků ke dni fikce vypořádání SJM. Za této situace nelze dle názoru žalovaného dospět k jinému závěru, než k tomu, že žalobkyně neprokázala svůj nárok a je nutné žalobu jako nedůvodnou v plném rozsahu zamítnout. Žalovaný pak rovněž uvedl, že předmětnou žalobou se žalobkyně snaží uměle dostat k plnění, které by jinak musela uplatňovat v řízení o vypořádání SJM. Jelikož však takovou žalobu ani jeden z účastníků tohoto řízení ve tříleté lhůtě nepodal, žalobkyně jedná téměř až na hraně zneužití práva, pokud v jiném soudním řízení požaduje úhradu finanční částky, která však měla být požadována právě v řízení o vypořádání SJM. Žalovaný je přesvědčen, že se mu podařilo prokázat, že zisk z pronájmu nemovitosti za rok 2012 spotřebovali oba účastníci společně v tomto období roku 2012. Žalovaný pak dle svého názoru prokázal, že mezi účastníky řízení byla uzavřena dohoda o způsobu rozdělení zisku z nájmu, jak vyplynulo v řízení o zvýšení výživného na nezletilé děti obou účastníků, na jejímž základě měla být žalobkyni vyplácena 1/3 z čistého zisku, a to i přesto, že by jí správně náležela celá 1/2, ale protože se žalovaný o nemovitost staral, měla žalobkyně dostávat jen 1/3 z tohoto zisku. S ohledem na veškeré uvedené skutečnosti žalovaný navrhl, aby odvolací soud napadený rozsudek změnil a žalobu v plném rozsahu zamítl a žalovanému přiznal náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů.

3. Žalobkyně v písemném vyjádření k odvolání žalovaného uvedla, že považuje napadené rozhodnutí za zcela věcně správné, které spočívá na správném právním posouzení věci. Žalovaný si uzurpoval proti vůli žalobkyně správu ubytovny a veškeré finanční záležitosti s tím spojené. Žalobkyně navrhla, aby odvolací soud napadený rozsudek potvrdil a žalovanému uložil povinnost uhradit žalobkyni náklady odvolacího řízení.

4. K odvolání žalovaného odvolací soud přezkoumal rozsudek soudu prvního stupně v napadené části, včetně řízení, které jeho vydání předcházelo, podle § 212 a § 212a o. s. ř. Přihlédl k námitkám obsažených v odvolání žalovaného i k písemnému vyjádření žalobkyně k tomuto odvolání a řízení doplnil sdělením obsahu výroku rozsudku Okresního soudu Plzeň-město ze dne 1. 10. 2020, č. j. 14 C 146/2017-303, ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Plzni ze dne 24. 6. 2012, č. j. 14 Co 61/2021-392. Z tohoto rozsudku zjistil, že spoluvlastnictví účastníků řízení k pozemku parc. číslo jehož součástí je budova adresa v k. ú. část obce a obci obec, části územní celek, bylo zrušeno a tato nemovitost byla přikázána do vlastnictví žalované; žalované byla uložena povinnost zaplatit žalobci náhradu za spoluvlastnický podíl ve výši 3 310 750 Kč do 30 dnů od právní moci rozsudku. Oběma účastníkům byla uložena povinnost splnit rovným dílem společný dluh hypotečního úvěru vůči právnická osoba, se sídlem adresa, IČO, vzniklý na základě smlouvy o hypotečním úvěru. Žalobci byla uložena povinnost nahradit žalované k rukám jejího zástupce náklady řízení před soudem prvního stupně ve výši 474 549,90 Kč rovněž do 30 dnů od právní moci rozsudku. Náhrada nákladů odvolacího řízení nebyla přiznána žádnému z účastníků. Odvolací soud poté dospěl k závěru, že odvolání žalovaného je důvodné.

5. Předně je třeba uvést, že posuzovaná věc byla již předmětem přezkoumání odvolacího soudu, který usnesením ze dne 13. 2. 2019, č. j. 18 Co 133/2018-124, rozsudek soudu prvního stupně, jímž byla žaloba v plném rozsahu zamítnuta, zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení. V jeho odůvodnění uvedl, že je na žalobkyni, aby prokázala, že finanční prostředky získané za nájem nemovitosti v období od března do prosince 2012 existovaly v roce 2015 a kde se nacházely ke dni vypořádání, tj. ke dni 14. 2. 2015. Pokud by tyto finanční prostředky získané z nájmu ve výše uvedeném období existovaly a měli je v držení žalovaní, pak by s ohledem na fikci vypořádání přešly do výlučného vlastnictví žalovaného. Pokud by se finanční prostředky nacházely na účtu, který byl založen za trvání manželství, jednalo by se o pohledávku účastníků, která by byla v podílovém spoluvlastnictví. V případě, že by se žalobkyni podařilo prokázat, že finanční prostředky představují nájem za období březen až prosinec 2012, se ke dni 14. 2. 2015 skutečně nacházely na společném účtu, musel by se soud zabývat i námitkou žalovaného, podle které se nemohlo jednat o čistý zisk vzhledem k vynaloženým nákladům v souvislosti se správou nemovitosti.

6. Podle § 145 odst. 1 občanského zákoníku účinného do 31. 12. 2013 majetek, který tvoří společné jmění manželů, užívají a udržují oba manželé společně.

7. Podle § 451 odst. 1 a 2 občanského zákoníku účinného do 31. 12. 2013, kdo se na úkor jiného bezdůvodně obohatí, musí obohacení vydat. Bezdůvodným obohacením je majetkový prospěch získaný plněním bez právního důvodu, plněním z neplatného právního úkonu nebo plněním z právního důvodu, který odpadl, jakož i majetkový prospěch získaný z nepoctivých zdrojů.

8. V posuzované věci je nepochybné, že účastníci na základě kupní smlouvy ze dne 4. 4. 2007 nabyli do společného jmění manželů nemovitost, a to pozemek parc. číslo jehož součástí je budova, rodinný dům adresa, vše v k. ú. část obce, územní celek. Rozsudkem Okresního soudu Plzeň-město, který nabyl právní moci dne 14. 2. 2012, došlo k zúžení společného jmění účastníků až na věci tvořící obvyklé vybavení domácnosti. Zúžené společné jmění manželů nebylo vypořádáno, a proto dnem 14. 2. 2015 nastala fikce vypořádání a nemovitost se tak dostala do podílového spoluvlastnictví obou účastníků. Manželství účastníků, uzavřené dne 24. 10. 1998, bylo rozvedeno rozsudkem Okresního soudu Plzeň-město ze dne 12. 6. 2015, č. j. 18 C 31/2015-56, který nabyl právní moci dne 11. 7. 2015. Žalobkyně se žalobou ze dne 10. 7. 2017 domáhá zaplacení částky 379 417,50 Kč, která by měla představovat polovinu čistého zisku z pronájmu nemovitosti za období od 1. 3. 2012 do 31. 12. 2012. Bylo tedy na žalobkyni, aby prokázala, že finanční prostředky získané za nájem nemovitosti v tomto období existovaly v roce 2015 a kde se nacházely ke dni vypořádání, tj. ke dni 14. 2. 2015. Je třeba přisvědčit námitce žalovaného obsažené v jeho odvolání, že prvoinstanční soud se zcela neřídil závazným právním názorem odvolacího soudu obsaženým ve výše uvedeném kasačním usnesení. Žalobkyně nenavrhla důkazy k prokázání skutečnosti, že finanční prostředky získané za nájem nemovitosti v předmětném období existovaly v roce 2015 a kde se nacházely ke dni vypořádání, tj. ke dni 14. 2. 2015. Žalobkyně navrhovala pouze důkazy k prokázání počtu ubytovaných osob v předmětném období v nemovitosti a k výši plateb za ubytování. Podle konstantní judikatury Nejvyššího soudu ČR se občanský zákoník ani jiný zákon nezmiňují o tom, čím se v době mezi zánikem a vypořádáním společného jmění řídí právní vztahy mezi bývalými manžely týkající se majetku a závazků, které tvořily jeho předmět; uplatní se tak § 853 občanského zákoníku, který přikazuje užít těch ustanovení občanského zákoníku, která upravují vztahy obsahem i účelem jim nejbližší, tj. předpisů o společném jmění manželů (srov. rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 17. 12. 2014, sp. zn. 22 Cdo 2434/2014, usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 26. 11. 2003, sp. zn. 20 Cdo 238/2003 nebo rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 27. 3. 2002, sp. zn. 22 Cdo 1476/2000). Otázkou, zda se bývalý manžel může domáhat vydání bezdůvodného obohacení druhého manžela, spočívajícího v tom, že druhý manžel inkasuje výnosy z věcí ve společném jmění, se Nejvyšší soud ČR zabýval již v rozsudku ze dne 27. 3. 2002, sp. zn. 22 Cdo 1476/2000, v němž dovodil, že pokud po zániku společného jmění manželů k uvedeným věcem nenásledovalo jejich vypořádání ve smyslu § 149 a § 150 občanského zákoníku, tj. dohodou účastníků, rozhodnutím soudu nebo nastoupením fikce vzniku podílového spoluvlastnictví, platí ohledně těchto věcí režim společného jmění manželů. To znamená, že každý z manželů je nadále vlastníkem celé věci, přičemž jeho vlastnické právo je omezeno stejným vlastnickým právem druhého manžela. Stejně jako za trvání společného jmění manželů v rámci užívání společných věcí nemůže jeden z manželů požadovat na druhém, aby mu nahradil škodu, kterou způsobil na společném majetku nebo vydal to, oč se obohatil (zvýhodnil) oproti druhému z manželů z užitků ze společné věci, nemůže uplatnit stejné nároky do doby, než je společné jmění manželů ke sporným věcem vypořádáno. Teprve za předpokladu vypořádání společného jmění manželů lze řešit majetkové nároky souvisejícími s nakládáním vypořádávaných věcí – kdo, komu a v jaké výši je povinen něco nahradit druhému ze spoluvlastníků. Po zániku společného jmění manželé sice již nenabývají do společného jmění nový majetek, do masy společného jmění však přibývají přírůstky a výnosy z majetku, který byl v SJM v okamžiku jeho zániku. Uvedené přírůstky a výnosy se posléze vypořádají najednou v rámci vypořádání SJM. Přírůstkem ve výše uvedeném smyslu je rovněž nájemné z nemovitosti ve společném jmění manželů (srov. rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 1. 8. 2008, sp. zn. 28 Cdo 2593/2008, 28 Cdo 2594/2008).

9. V projednávané věci tak soud prvého stupně rozhodl v rozporu s hmotným právem, když přiznal žalobkyni nárok na bezdůvodné obohacení spočívající v tom, že žalovaný jako její bývalý manžel inkasoval nájemné z ubytovny, která byla součástí nevypořádaného společného jmění účastníků, neboť nárok na část nájemného z uvedené nemovitosti mohla žalobkyně uplatnit pouze v rámci vypořádání společného jmění účastníků. S ohledem na výše uvedené odvolací soud rozsudek soudu prvního stupně v napadené části změnil dle § 220 odst. 1 o. s. ř. způsobem uvedeným ve výroku rozsudku.

10. O nákladech řízení před soudem prvního stupně bylo rozhodnuto dle § 142 odst. 1 o. s. ř. Úspěšnému žalovanému přísluší právo na náhradu nákladů řízení. Za řízení před soudem prvního stupně do vydání rozsudku dne 8. 2. 2018 přísluší žalovanému náklady řízení spočívající v odměně za právní zastoupení za 4 úkony po 9 820 Kč (převzetí a příprava zastoupení, vyjádření žalovaného k žalobě, účast na jednání dne 18. 1. 2018 a dne 8. 2. 2018) a v náhradě za 4 režijní paušály po 300 Kč, tj. celkem 40 480 Kč. Za první odvolací řízení činí náklady 20 240 Kč, a to za 2 úkony právní služby po 9 820 Kč a za 2 režijní paušály po 300 Kč (vyjádření k odvolání žalobkyně a účast na odvolacím jednání dne 13. 2. 2019). Za druhé řízení před soudem prvního stupně přísluší žalovanému právo na náhradu nákladů řízení ve výši 144 600 Kč, spočívající v odměně za 15 úkonů právní služby po 9 340 Kč (z punkta 258 828 Kč – účast na jednání dne 20. 5. 2019, 26. 9. 2019 – 2 úkony, neboť jednáno bylo delší než 2 hodiny, jednání dne 11. 11. 2019 za 2 úkony, dne 20. 1. 2020, 6. 2. 2020 – 2 úkony, 7. 5. 2020 -2 úkony, 24. 9. 2020 – 2 úkony, 8. 1. 2021 – 2 úkony a jednání dne 12. 2. 2021, tj. 15 x 9 340 = 140 100 Kč) a v náhradě za 15 režijních paušálů po 300 Kč, tj. 4 500 Kč, tedy celkem činí náklady za druhé řízení před soudem prvního stupně 144 600 Kč. Celkové náklady za všechna tato řízení činí 205 320 Kč.

11. O nákladech druhého odvolacího řízení bylo rozhodováno dle § 224 odst. 1 o. s. ř. ve spojení s ustanovením § 142 odst. 1 o. s. ř. Žalovaný měl úspěch i v odvolacím řízení a přísluší mu proto právo na náhradu nákladů odvolacího řízení. Ty spočívají v odměně za právní zastoupení za 2 úkony právní služby po 9 340 Kč a v náhradě za 2 režijní paušály po 300 Kč, tj. celkem 19 280 Kč. K této částce je třeba připočítat ještě žalovaným zaplacený soudní poplatek za odvolání ve výši 12 942 Kč. Celkové náklady odvolacího řízení tak činí 32 222 Kč.

Pokud by rozsudek odvolacího soudu závisel na vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdílně anebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak, bylo by proti rozsudku odvolacího soudu přípustné dovolání, které by bylo třeba podat do dvou měsíců od doručení rozsudku odvolacího soudu k Nejvyššímu soudu ČR, prostřednictvím Okresního soudu Plzeň-město.

Cited legal provisions:
§ 142 z. č. 99/1963 Sb.
§ 224 z. č. 99/1963 Sb.
§ 220 z. č. 99/1963 Sb.
§ 451 z. č. 89/2012 Sb.
§ 212 z. č. 99/1963 Sb.
§ 212a z. č. 99/1963 Sb.
§ 853 z. č. 89/2012 Sb.
§ 149 z. č. 89/2012 Sb.
§ 150 z. č. 89/2012 Sb.
§ 145 z. č. 89/2012 Sb.