Decision date: 2022-08-29

Okresní soud v Chomutově rozhodl samosoudcem Mgr. Janem Zdražilem ve věci

žalobkyně: osobní údaje žalobkyně zastoupená advokátem údaje o zástupci

proti

žalovanému: osobní údaje žalovaného

o 346 930,97 Kč s příslušenstvím

I. Žalovaný je povinen zaplatit žalobkyni částku 185 659,87 Kč s úrokem z prodlení ve výši 9 % ročně z částky 185 659,87 Kč od 17. 9. 2018 do zaplacení, to vše do 3 dnů od právní moci tohoto rozsudku.

II. Žaloba se v části, ve které se žalobkyně domáhala na žalovaném zaplacení částky 161 271,10 Kč s žalovaným příslušenstvím, které nebylo přiznáno ve výroku I., ve zbývajícím rozsahu zamítá.

III. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

1. Žalobkyně se podanou žalobou domáhala na žalovaném zaplacení částky 346 930,97 Kč z titulu smlouvy o úvěru ze dne 7. 6. 2016, kterou s žalovaným uzavřela právnická osoba (dále také jen„ předchůdkyně žalobkyně“), na jejímž základě byla žalovanému vyplacena částka 260 000 Kč, kterou se žalovaný zavázal splatit ve sjednaných měsíčních splátkách, což však řádně a včas neudělal, neboť dle žalobkyně do zesplatnění úvěru uhradil jen 1 308,25 Kč. Žalovaná částka sestává z dlužné jistiny 260 000 Kč, poplatků a smluvních pokut ve výši 86 930,97 Kč.

2. Žalovaný se k žalobě nevyjádřil a k nařízenému jednání se bez omluvy nedostavil, a proto soud projednal věc jen za účasti žalobkyně v souladu s § 101 odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále jen "o. s. ř.) v nepřítomnosti žalovaného, přičemž vycházel z provedených listinných důkazů.

3. Na základě žádosti žalovaného ze dne 7. 6. 2016 byla s předchůdkyní žalobkyně uzavřena smlouva o úvěru ze dne 7. 6. 2016, jejíž součástí byly produktové podmínky (včetně následných změn smluvních ujednání, které však obsahově postrádají pro tuto věc relevanci) a standardní informace o úvěru, dle které poskytla žalovanému úvěr ve výši 260 000 Kč s roční úrokovou sazbou 13,4 %, který se žalovaný zavázal splácet celkem 108 pravidelnými měsíčními splátkami ve výši 4 525,93 Kč. Před uzavřením úvěru měla dle jejího písemného vyjádření předchůdkyně žalobkyně při posuzování úvěruschopnosti žalovaného vycházet z údajů, které žalovaný uvedl v žádosti o úvěr a které ověřoval v dostupných registrech klientských informaci a veřejných rejstřících, přičemž u výdajů vycházela z norem pro životní minimum. Žádný důkaz o průběhu tvrzeného zkoumání úvěruschopnosti však soudu předložen nebyl. Podle výpisu z úvěrového účtu byl celý úvěr žalovaným vyčerpán dne 7. 6. 2016. Z výpisu z úvěrového účtu a platební historie dále plyne, že žalovaný uhradil dvě splátky, a to dne 20. 7. 2016 ve výši 4 525,93 Kč a dne 23. 8. 2016 ve výši 1 308,25 Kč. Dopisem ze dne 23. 12. 2016 předchůdkyně žalobkyně kvůli porušování smluvních závazků celou pohledávku zesplatnila ke dni 23. 12. 2016 Smlouvou ze dne datum předchůdkyně žalobkyně postoupila pohledávku za žalovaným na žalobkyni, což žalovanému oznámila v dopise ze dne 27. 11. 2017, odeslaným dne 30. 11. 2017. Dopisem ze dne 9. 4. 2018 (odeslaným téhož dne) právní zástupce žalobkyně zaslal žalovanému předžalobní výzvu. Usnesením Krajského soudu v Ústí nad Labem č.j. insolvenční spisová značka byl zjištěn úpadek žalovaného a povoleno oddlužení, které bylo usnesením téhož soudu č.j. insolvenční spisová značka zrušeno, přičemž dle části přihlášky pohledávky P20 do ins. řízení (na č.l. 81 - zbývající část v ins. rejstříku) žalobkyně přihlásila i pohledávku, která je předmětem tohoto řízení a dle části zprávy INS správce o plnění oddlužení (na č.l. 82-83) bylo na ni žalobkyni v průběhu ins. řízení žalovaného celkem vyplaceno 68 505,95 Kč.

4. Na základě provedených důkazů, které byly hodnoceny jak jednotlivě, tak i ve své vzájemné souvislosti, dospěl soud ke skutkovému závěru, že předchůdkyně žalobkyně uzavřela dne 7. 6. 2016 s žalovaným úvěrovou smlouvu, dle které byla žalovanému poskytnuta částka 260 000 Kč, ze které žalovaný celkově žalobkyni a její předchůdkyni splatil 74 340,13 Kč (včetně plnění v rámci insolvence). Z předložených důkazů nevyplývá, zda, jaký konkrétním a na základě jakých dokladů předchůdkyně žalobkyně před uzavřením úvěrové smlouvy zkoumala úvěruschopnost žalovaného.

5. Dle § 2395 zákona č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku (dále jen „o. z.“), smlouvou o úvěru se úvěrující zavazuje, že úvěrovanému poskytne na jeho požádání a v jeho prospěch peněžní prostředky do určité částky, a úvěrovaný se zavazuje poskytnuté peněžní prostředky vrátit a zaplatit úroky.

6. Dle § 2991 odst. 1 o. z. kdo se na úkor jiného bez spravedlivého důvodu obohatí, musí ochuzenému vydat, oč se obohatil. Dle odst. 2 téhož ustanovení, bezdůvodně se obohatí zvláště ten, kdo získá majetkový prospěch plněním bez právního důvodu, plněním z právního důvodu, který odpadl, protiprávním užitím cizí hodnoty nebo tím, že za něho bylo plněno, co měl po právu plnit sám.

7. Dle § 9 odst. 1 zákona č. 145/2010 Sb. o spotřebitelském úvěru, účinného do 30. 11. 2016 (dále jen„ zákon o spotřebitelském úvěru“), věřitel před uzavřením smlouvy, ve které se sjednává spotřebitelský úvěr, či změnou takové smlouvy spočívající ve významném navýšení celkové výše spotřebitelského úvěru, je povinen s odbornou péčí posoudit schopnost spotřebitele splácet spotřebitelský úvěr, a to na základě dostatečných informací získaných i od spotřebitele, a je-li to nezbytné, nahlédnutím do databází umožňujících posouzení úvěruschopnosti spotřebitele. Věřitel poskytne spotřebitelský úvěr jen tehdy, pokud je po posouzení úvěruschopnosti spotřebitele s odbornou péčí zřejmé, že spotřebitel bude schopen spotřebitelský úvěr splácet, jinak je smlouva, ve které se sjednává spotřebitelský úvěr, neplatná.

8. Zjištěný skutkový stav posoudil soud po stránce právní a dospěl k závěru, že je žaloba důvodná jen z části. Mezi předchůdkyní žalobkyně a žalovaným sice byla uzavřena smlouva o úvěru ve smyslu § 2395 a násl. o. z., na jejímž základě žalobkyně poskytla žalovanému finanční prostředky ve výši 260 000 Kč, nicméně tato smlouva byla od počátku absolutně neplatná, neboť předchůdkyně žalobkyně řádně nesplnila svou zákonnou povinnost zkoumat schopnost žalovaného splácet poskytnutý úvěr. Žalobkyně se tvrdila, že její předchůdkyně schopnost žalovaného splácet úvěr řádně zkoumala, nicméně nepředložila žádný důkaz, kterým takové tvrzení dokazoval, a to jak ve vztahu k příjmům či výdajům žalovaného, nebo k jeho dalším závazkům. Porušení povinnosti poskytovatele úvěru posoudit úvěruschopnost spotřebitele má dle § 9 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru za následek absolutní neplatnost smlouvy (k tomu dále srov. nález Ústavního soudu ze dne 26. 2. 2019, sp. zn. III. ÚS 4129/18). S ohledem na neplatnost úvěrové smlouvy nebyl žalovaný zavázán ani k dalším smluvním povinnostem, které žalobkyně svou žalobou uplatnila, a to zejména k úhradě poplatků, smluvních pokut a k placení smluvního úroku z úvěru. V řízení však bylo prokázáno, že žalovaný obdržel od žalobkyně částku 260 000 Kč, kterou se na úkor předchůdkyně žalobkyně bezdůvodně obohatil (jednalo se o plnění z právního důvodu, který odpadl) a kterou byl podle § 2991 odst. 1 a 2 o. z. povinen vydat. Žalovaný dosud zaplatil na splátkách částku 5 834,18 Kč a v rámci insolvenčního řízení žalovaného byla na dluh žalovaného vyplacena žalobkyni částka 68 505,95 Kč, o kterou však žalobkyně (i přes výzvu soudu při ústním jednání) předmět řízení neomezila a trvala nadále na jejím (opětovném) zaplacení i v tomto řízení, navzdory tomu, že o přijatých plněních a tím i o odpadnutí důvodu (ve stejném rozsahu) pro vedení sporu musela vědět. Celkem tak bylo žalovaným splaceno 74 340,13 Kč, takže žalobkyni, na kterou byla pohledávka postoupena, na bezdůvodném obohacení nadále dluží částku 185 659,87 Kč. Žalobkyně (z hmotněprávního hlediska) nedoložila, zda a případně kdy žalovaného řádně vyzvala k vydání bezdůvodného obohacení, soud proto považoval za kvalifikovanou výzvu k zaplacení až den, kdy byla žalovanému doručena žaloba dle práva hmotného (§ 573 o. z.), což bylo dne 16. 9. 2018, kdy nastala i splatnost. Od následujícího dne, tj. od 17. 9. 2018, se žalovaný dostal do prodlení, čímž žalobkyni vzniklo právo na zákonný úrok z prodlení (§ 1970 o. z.) ve výši dle § 2 nařízení vlády č. 351/2013 Sb. ve znění účinném v době prodlení. Soud proto žalobě co do částky 185 659,87 Kč s příslušenstvím vyhověl, jak je uvedeno ve výroku I. rozsudku a ve zbytku žalobu s odkazem na shora uvedené ve výroku II. zamítl.

9. Přestože byl žalovaný po kapitalizaci celého předmětu řízení (včetně celého příslušenství ke dni rozhodnutí soudu) ve věci převážně úspěšný a měl by dle § 142 odst. 2 o. s. ř. právo na náhradu nákladů řízení, žádné náklady neuplatnil a z obsahu spisu ani nevyplývá, že by mu nějaké náklady vznikly, a proto soud ve výroku III. rozsudku nepřiznal jejich náhradu žádnému z účastníků.

Proti tomuto rozsudku lze podat odvolání do 15 dnů ode dne doručení jeho písemného vyhotovení ke Krajskému soudu v Ústí nad Labem prostřednictvím Okresního soudu v Chomutově.

Nebude-li povinnost uložená tímto rozsudkem splněna dobrovolně, lze se jejího splnění domáhat návrhem na nařízení exekuce.

Cited legal provisions:
§ 142 z. č. 99/1963 Sb.
§ 1970 z. č. 89/2012 Sb.
§ 2991 z. č. 89/2012 Sb.
§ 2 nař. vl. č. 351/2013 Sb.
§ 2395 z. č. 89/2012 Sb.
§ 573 z. č. 89/2012 Sb.
§ 9 z. č. 145/2010 Sb.