Decision date: 2023-12-18

Okresní soud v Děčíně rozhodl samosoudcem Mgr. Janem Tichým ve věci

žalobkyně: osobní údaje žalobkyně zastoupená advokátem údaje o zástupci

proti

žalované: osobní údaje žalované

o zaplacení částky 15 608,92 Kč s příslušenstvím

I. Žalovaná je povinna do tří dnů od právní moci tohoto rozsudku zaplatit žalobkyni částku 6 400 Kč a úrok z prodlení ve výši 15 % ročně z této částky za dobu od 20. 1. 2023 do zaplacení.

II. Co do částky 9 208,92 Kč s příslušenstvím a úroku z prodlení z částky 6 400 Kč ve výši převyšující úrok z prodlení přiznaný výrokem I. tohoto rozsudku se žaloba zamítá.

III. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

1. Žalobou (návrhem na vydání elektronického platebního rozkazu) došlou soudu 28. 6. 2023, ve znění jejího doplnění doručeným soudu dne 21. 11. 2023, se žalobkyně na žalované domáhala zaplacení částky 15 608,92 Kč s příslušenstvím. Žalobu odůvodnila tím, že žalovaná a právní předchůdkyně žalobkyně, tj. právnická osoba, IČO, se sídlem adresa, PSČ obec a číslo (dále též jen„ právnická osoba“), dne 9. 8. 2021 uzavřely smlouvu o spotřebitelském úvěru číslo na jejímž základě právnická osoba žalované poskytla úvěr ve výši 10 000 Kč. Úrok byl sjednán v sazbě 18,34 % ročně. Žalovaná se zavázala úvěr splatit v hotovosti v 52 týdenních splátkách po 394 Kč, přičemž poslední splátka byla stanovena na 8. 8. 2022. S úvěrovou splátkou byla žalovaná povinna platit i poplatek v celkové výši 10 477 Kč. Žalovaná smluvní povinnosti řádně a včas neplnila, když dosud uhradila pouze částku 3 600 Kč. Pohledávku z této smlouvy následně nabyla žalobkyně smlouvou o postoupení pohledávek ze dne 14. 12. 2022, s účinností k 16. 12. 2022, o čemž byla žalovaná písemně vyrozuměna. Žalobkyně po žalované požadovala uhradit jistinu v částce 8 001,39 Kč a sjednané poplatky ve výši 7 607,53 Kč. Žalobkyně uplatnila rovněž kapitalizovaný zákonný úrok z prodlení ve výši 835,03 Kč a zákonný úrok z prodlení (v sazbě 8,5 %) z částky 8 001,39 Kč od 15. 12.2022 do zaplacení a dále kapitalizovaný úrok ve výši 521,76 Kč a úrok v sazbě 18,34 % ročně z částky 8 001,39 Kč od 15. 12. 2022 do zaplacení. K výzvě soudu žalobkyně žalobu doplnila o vyjádření k procesu posouzení úvěruschopnosti žalované, konkrétně, že před uzavřením předmětné smlouvy zjišťovala od žalované údaje v rozsahu odpovídajícím obsahu zákaznické karty ze dne 6. 8. 2021.

2. Žalovaná se k žalobě nevyjádřila.

3. Soud věc projednal a rozhodl dne 18. 12. 2023. Žalovaná se k jednání bez omluvy nedostavila, ač k němu byla předvolána na adresu pro doručování podle § 46b písm. a) zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen„ o. s. ř.“), tj. na adresu místa trvalého pobytu vedenou podle zvláštního právního předpisu. Žalobkyně se z účasti při jednání omluvila a současně souhlasila s projednáním věci ve své nepřítomnosti. Podle § 101 odst. 3 o. s. ř. tedy soud ve věci jednal v nepřítomnosti účastníků.

4. Při jednání soud provedl listinné důkazy označené a předložené žalobkyní, z nichž zjistil následující skutečnosti:

5. Z výpisu z obchodního rejstříku soud ověřil právní osobnost žalobkyně a zjistil rovněž, že je oprávněna mj. k podnikání v oblasti poskytování či zprostředkování spotřebitelského úvěru. Ze Smlouvy o spotřebitelském úvěru ze dne 9. 8. 2021 vyplývá, že se právnická osoba zavázala poskytnout žalované peněžní prostředky ve výši 10 000 Kč, ty měla žalovaná spolu s úrokem v sazbě 88 % ročně, poplatkem ve výši 8 917 Kč a doplňkovým pojištěním v celkové výši 1 560 Kč žalobkyni splatit 52 týdenními splátkami ve výši 394 Kč s tím, že poslední splátka bude činit 389 Kč. Z obsahu smlouvy je zřejmé, že právnická osoba s žalovanou jednala v rámci své podnikatelské činnosti a žalovaná nevystupovala ani jako podnikatelka ani v rámci samostatného výkonu svého povolání. Součástí smlouvy byly formou odkazu učiněny smluvní podmínky smlouvy o spotřebitelském úvěru právnická osoba, z nichž vyplývá další obsah předmětného právního vztahu. Z listiny označené jako„ tabulka umoření“ ze dne 19. 12. 2022 je patrné, že dne 9. 8. 2021 byla sjednána smlouva číslo na základě žalovaná téhož dne čerpala úvěr ve výši 10 000 Kč, a že ve dne 12. 8. 2021 a 21. 9. 2021 bylo na tento úvěr zaplaceno celkem 3 600 Kč (2 x 1 800 Kč). Z listiny označené jako„ zákaznická karta – žádost o spotřebitelský úvěr“ vyplývá, že žalovaná před uzavřením úvěrové smlouvy sdělila právnická osoba, že je anonymizováno, dosáhla anonymizováno vzdělání, anonymizováno s role v řízení, je zaměstnána na plný úvazek a na dobu neurčitou na dělnické pracovní pozici u zaměstnavatele příjmení jméno příjmení, IČO, sídlem adresa, a její průměrný celkový měsíční příjem činí 21 386 Kč. Sdělila též, že nemá závazky u jiné společnosti z titulu spotřebitelského úvěru a její celkové měsíční výdaje činí 4 000 Kč. V zákaznické kartě je též uvedeno, že čistý příjem žalované byl ověřen pracovní smlouvou a výpisy z účtu za květen až červenec 2021. Ze smlouvy o postoupení pohledávek ze dne 14. 12. 2022 a přílohy (seznamu postupovaných pohledávek) vyplývá, že právnická osoba postoupila žalobkyni pohledávku z předmětné úvěrové smlouvy. Z dopisu ze dne 16. 12. 2022 dále vyplývá, že právnická osoba žalované oznámila postoupení pohledávky žalobkyni; z podacího lístku ze dne 13. 1. 2023 je zřejmé, že tohoto dne odeslala žalobkyně žalované doporučenou poštovní zásilku. Dopisem ze dne 1. 6. 2023 vyzvala žalobkyně, resp. tak jejím jménem učinil její zástupce, žalovanou k zaplacení dluhu vyčísleného v celkové výši 17 973,87 Kč, a to ve lhůtě do 16. 6. 2023, a upozornila ji, že jinak přistoupí k soudnímu vymáhání dluhu; dopis odeslal zástupce žalobkyně žalované dne 2. 6. 2023 doporučenou poštovní zásilkou (což je patrné z poštovního podacího lístku).

6. Na základě uvedených dílčích skutkových zjištění soud po skutkové stránce dospěl k závěru, že dne 9. 8. 2021 uzavřely právnická osoba a žalovaná písemnou smlouvu, kterou se právnická osoba zavázala poskytnout žalované peněžní prostředky ve výši 10 000 Kč, a žalovaná se oproti tomu zavázala vyčerpané prostředky žalobkyni vrátit ve formě 52 týdenních splátek s dohodnutým úrokem (včetně úhrady za poplatek a pojištění), přičemž poslední splátka byla stanovena na 8. 8. 2022. Žalovaná však vrátila v součtu jen částku 3 600 Kč (částku 1 800 Kč dne 12. 8. 2021 a tutéž částku dne 21. 9. 2021). Před uzavřením smlouvy právnická osoba, v rámci posuzování, zda je žalovaná schopna budoucí úvěr splácet (a zcela splatit), od žalované zjistila některé dílčí, nepříliš konkrétní informace o jejích poměrech, přičemž tyto údaje ani (dostatečně) neověřila. V prosinci 2022 postoupila právnická osoba předmětnou pohledávku žalobkyni.

7. Po právní stránce soud poměr mezi právnická osoba a žalovanou, založený písemnou smlouvou ze dne 9. 8. 2021, hodnotí jako právní vztah ze smlouvy o úvěru uzavřené mezi nimi dle § 2395 a násl. zákona č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku, ve znění pozdějších předpisů (dále jen„ OZ“), a podle zákona č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru, ve znění platném a účinném ke dni uzavření předmětné smlouvy o úvěru (dále jen„ ZSÚ“), jenž nabyl účinnosti dne 1. 12. 2016; srov. především § 2 odst. 1 a 2 a § 3 odst. 1 písm. a) a d) ZSÚ (žalobkyně úvěr nabízela v rámci vlastní podnikatelské činnosti, žalovaná s ní však nejednala v rámci podnikatelské činnosti ani samostatného výkonu svého povolání).

8. Podle § 86 odst. 1 ZSÚ poskytovatel před uzavřením smlouvy o spotřebitelském úvěru nebo změnou závazku z takové smlouvy spočívající ve významném navýšení celkové výše spotřebitelského úvěru posoudí úvěruschopnost spotřebitele na základě nezbytných, spolehlivých, dostatečných a přiměřených informací získaných od spotřebitele, a pokud je to nezbytné, z databáze umožňující posouzení úvěruschopnosti spotřebitele nebo i z jiných zdrojů. Poskytovatel poskytne spotřebitelský úvěr jen tehdy, pokud z výsledku posouzení úvěruschopnosti spotřebitele vyplývá, že nejsou důvodné pochybnosti o schopnosti spotřebitele spotřebitelský úvěr splácet. Podle odstavce 2 téhož ustanovení poskytovatel při posouzení úvěruschopnosti spotřebitele posuzuje zejména schopnost spotřebitele splácet sjednané pravidelné splátky spotřebitelského úvěru, a to na základě porovnání příjmů a výdajů spotřebitele a způsobu plnění dosavadních dluhů. Hodnotu majetku přitom zohledňuje tehdy, jestliže ze smlouvy o spotřebitelském úvěru vyplývá, že spotřebitelský úvěr má být částečně anebo úplně splacen výnosem z prodeje majetku spotřebitele, nikoli pravidelnými splátkami, nebo jestliže z finanční situace spotřebitele vyplývá, že bude schopen splácet spotřebitelský úvěr bez ohledu na své příjmy.

9. Při posuzování úvěruschopnosti žalovaného, tzn. jeho schopnosti splácet spotřebitelský úvěr, je poskytovatel spotřebitelského úvěru povinen postupovat s odbornou péčí (srov. § 75 ZSÚ).

10. Poskytne-li poskytovatel spotřebiteli spotřebitelský úvěr v rozporu s ustanovením § 86 odst. 1 větou druhou ZSÚ, je smlouva neplatná (viz § 87 odst. 1 věta první ZSÚ).

11. Soud tedy – i s ohledem na závěry přijaté v nálezu Ústavního soudu ze dne 26. 2. 2019, sp. zn. III. ÚS 4129/18 (v němž Ústavní soud konstatoval, že nezkoumá-li obecný soud, zda úvěrující při poskytnutí spotřebitelského úvěru prověřil schopnost úvěrovaného plánovaný úvěr splatit, zasáhne tím do základního práva spotřebitele na soudní ochranu zaručeného v čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod - LZPS) a v rozsudku Soudního dvora Evropské unie ze dne 5. 3. 2020, sp. zn. C -679/18 (v němž uzavřel, že čl. 8 a čl. 23 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru musí být vykládány tak, že vnitrostátnímu soudu ukládají, aby z úřední povinnosti zkoumal, zda došlo k porušení předsmluvní povinnosti věřitele posoudit úvěruschopnost spotřebitele) – nejprve zkoumal, zda žalobkyně, jako poskytovatel spotřebitelského úvěru, v rámci sjednávání úvěrové smlouvy s žalovanou splnila povinnost vyplývající z ustanovení § 86 ZSÚ.

12. V rozsudku ze dne 25. 7. 2018, sp. zn. 33 Cdo 2178/2018, Nejvyšší soud ČR konstatoval, že věřitel nedostojí své povinnosti postupovat s odbornou péčí při posouzení úvěruschopnosti spotřebitele podle § 9 odst. 1 zákona č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru a o změně některých zákonů, v tehdy platném a účinném znění, vyjde-li jen z objektivně nedoloženého osobního prohlášení dlužníka o jeho osobních, výdělkových a majetkových poměrech, na čemž nic nemění ani fakt, že dlužník není evidován v databázích dlužníků. Dostatečnými ve smyslu tohoto zákonného ustanovení nejsou míněny informace získané jen od spotřebitele, což je možné dovodit již gramatickým a logickým výkladem tohoto zákonného ustanovení. Odborná péče předpokládá, že věřitel údaje, které mu dlužník uvedl, ověří, přičemž klíčová je také povinnost věřitele využívat veřejně dostupné informace, jakými jsou například státem publikované údaje o životním a existenčním minimu (dle zákona č. 110/2006 Sb., o životním a existenčním minimu) a průměrných výdajích obyvatelstva (databáze Českého statistického úřadu), a tyto porovnávat se známými nebo od spotřebitele zjištěnými (ne pouze tvrzenými) informacemi o jeho příjmech a výdajích.

13. Nejvyšší soud ČR, v odůvodnění téhož rozsudku, také připomněl, že povinnost posouzení úvěruschopnosti spotřebitele chrání nejenom spotřebitele samého před negativními důsledky neschopnosti úvěr splácet, ale zprostředkovaně také společnost jako celek, neboť předchází negativním sociálním důsledkům předlužení a insolvence v podobě pádu spotřebitele a osob na něm závislých do veřejné sociální sítě, narušení rodinných a sociálních vztahů atd.

14. V rozsudku ze dne 20. 3. 2019, sp. zn. 33 Cdo 201/2018, Nejvyšší soud ČR dovodil, že i v režimu úpravy dané ustanovením § 9 odst. 1 zákona č. 145/2010 Sb., ve znění před novelou provedenou zákonem č. 43/2013 Sb., má nesplnění povinnosti poskytovatelem úvěru řádně prověřit spotřebitelovu schopnost úvěr splatit důsledky v podobě absolutní neplatnosti takto uzavřené smlouvy, tedy neplatnosti od samého počátku, které se spotřebitel nemusí nijak dovolávat.

15. Byť prostý gramatický výklad § 86 a § 87 v rozhodné době platného a účinného znění zákona o spotřebitelském úvěru (ZSÚ) by mohl směřovat k závěru, že poskytovateli spotřebitelského úvěru k řádnému splnění povinnosti posoudit úvěruschopnost spotřebitele postačí, pokud od něj zjistí a následně odborně vyhodnotí relevantní informace, soud je přesvědčen, že přijetí nové právní úpravy nic nezměnilo na povinnosti poskytovatele informace ověřit způsobem popsaným Nejvyšším soudem ČR v rozsudku sp. zn. 33 Cdo 2178/2018.

16. Povinnost ověřit relevantní informace získané od spotřebitele lze dovodit (teleo) logickým výkladem těchto ustanovení ZSÚ. Je-li poskytovatel spotřebitelského úvěru povinen v rámci posuzování úvěruschopnosti spotřebitele postupovat s odbornou péčí (srov. § 75 ZSÚ) a má-li od spotřebitele získat spolehlivé informace, jak vyžaduje § 86 odst. 1 ZSÚ, nemůže se ověření informací, které mu spotřebitel sdělil, vyhnout. Ničím nepodložená důvěra v to, co spotřebitel poskytovateli při sjednávání úvěru sděluje, by byla postupem lehkovážným, nikoliv odborným, bez ohledu na formální existenci právní odpovědnosti spotřebitele za sdělení nepravdivých či hrubě zkreslených informací. Informace, jež spotřebitel poskytovateli toliko sdělí (a nijak nedoloží), nepochybně nelze považovat za informace spolehlivé, nýbrž pouze za tvrzené, ale nepodložené.

17. Nadto je namístě konstatovat, že účelem přijetí nové právní úpravy (obsažené v příslušných ustanoveních ZSÚ) jistě nebylo zmírnění povinností poskytovatelů spotřebitelských úvěrů při posuzování úvěruschopnosti spotřebitele, resp. výrazné usnadnění jejich postupu a fakticky (nevyhnutelně) zvýšení počtu spotřebitelských úvěrů sjednaných bez náležitého ověření, zda je spotřebitel schopen takový úvěr splácet (a splatit). Tedy nejen logický, ale také teleologický výklad ZSÚ vede k závěru, že na obsahu (rozsahu) dosavadní, rozhodovací praxí Nejvyššího soudu ČR upřesněné povinnosti poskytovatele řádně posoudit úvěruschopnost spotřebitele před sjednáním spotřebitelského úvěru nic nezměnila ani současná právní úprava (§ 86 odst. 1 ZSÚ).

18. Konkrétně ve vztahu k této věci soud podotýká, že z provedeného dokazování (v souladu s tím, co tvrdila žalobkyně) – ve vztahu k ověření údajů sdělených žalovanou o jejích poměrech – vyplynulo, že žalovaná právnická osoba předložila pracovní smlouvu a výpisy z účtu za tři měsíce; kopie těchto listin si však právnická osoba nepořídila. Soud tedy nemohl v této věci (dokazováním) ověřit, nakolik postup původního věřitele naplnil literu zákona. Přitom je zřejmé, že proces posouzení úvěruschopnosti žadatele o spotřebitelský úvěr musí proběhnout takovým způsobem, aby v případném soudním sporu mohl soud – který je tak povinen činit z úřední povinnosti – vyhodnotit, zda tato podmínka platnosti spotřebitelského úvěru (náležité posouzení úvěruschopnosti) byla naplněna, a nastanou-li o tom pochybnosti, je třeba je přičíst poskytovateli úvěru a nikoliv spotřebiteli (srov. § 1812 OZ per analogiam). I z tohoto důvodu by si měl poskytovatel, přinejmenším z právní opatrnosti, ponechat kopie listin významných pro posouzení úvěruschopnosti žadatele, aby se v případném soudním řízení neocitl v důkazní nouzi při prokazování naplnění základního zákonného předpokladu platnosti spotřebitelského úvěru. Soud se tedy v tomto ohledu nemůže ztotožnit se závěry Krajského soudu v Českých Budějovicích, přijatými v rozsudku ze dne 31. 7. 2020, č.j. 5 Co 231/2020-97, tj. že postačí, že předmětné listiny (ověřující sdělení údaje) měl poskytovatel spotřebitelského úvěru k dispozici ke dni sepsání smlouvy, přičemž tuto skutečnost je možné dostatečně zjistit pouze z listiny vytvořené poskytovatelem, resp. jeho zástupcem.

19. V této věci však nelze zejména přehlédnout, že žalobkyně uvedla své měsíční výdaje v částce 4 000 Kč, aniž by konkretizovala, o jaké výdaje se jedná. Dospělý výdělečně činný člověk má zpravidla měsíční výdaje podstatně vyšší, a již jen výdaje na bydlení tuto částku obvykle nikoliv nevýznamně převyšují (uvedla-li žalovaná, že anonymizováno s role v řízení, ještě to neznamená, že s nimi anonymizováno bezúplatně). Nicméně pokud by žalovaný vskutku dosahovala pravidelného měsíčního příjmu přes 21 000 Kč a oproti tomu měla výdaje jen 4 000 Kč, bylo by zvláštní, že by u právnická osoba žádala (nebankovní – tj. zásadně spíše nevýhodný, dražší) úvěr, kterým by saturovala své životní náklady, když by zřejmě dosáhla i na vyšší a výhodnější úvěr bankovní. Výdaje žalované tedy právnická osoba nejenom náležitě nezjistila, ale ani nijak neověřila.

20. Účelem posouzení úvěruschopnosti žadatele o spotřebitelský úvěr je eliminace (minimalizace) případů, kdy bude platně sjednán úvěr se spotřebitelem, u něhož již v době sjednávání úvěrové smlouvy existují důvodné pochybnosti o jeho schopnosti úvěr dohodnutým způsobem splácet (splatit). Spolehlivý závěr lze v tomto ohledu učinit toliko na základě pravdivých a úplných informací, které je třeba získat primárně od žadatele (spotřebitele) a též z jiných zdrojů (veřejně přístupné databáze apod.), a které je třeba přiměřeně (dostupnými prostředky) ověřit. Zjištění údajů o pravidelných výdajích konkrétního žadatele o úvěr je třeba – vedle zjištění jeho příjmů – považovat za nezbytný předpoklad řádného vyhodnocení schopnosti splácet požadovaný úvěr. To koneckonců vyplývá z ustanovení § 86 odst. 1 ZSÚ, které dává důraz na informace získané od spotřebitele, a také z již zmíněného rozhodnutí (rozsudku) Nejvyššího soudu ČR ze dne 25. 7. 2018, sp. zn. 33 Cdo 2178/2018.

21. Je povinností poskytovatele spotřebitelského úvěru, aby náležitě posoudil úvěruschopnost žadatele (spotřebitele), a oproti tomu není jeho povinností úvěr poskytnout. Nesdělí-li spotřebitel potřebné informace či neposkytne součinnost k jejich ověření, následkem má být odmítnutí jeho žádosti o úvěr.

22. Žalovaná předmětný úvěr od počátku řádně nesplácela, uhradila pouze dvě částky, a to dne 12. 8. 2021 (1 800 Kč) a 21. 9. 2021 (rovněž 1 800 Kč), tj. až po splatnosti celého úvěru, což dokresluje, že (nepříliš důsledný) proces posouzení úvěruschopnosti žalované nedal správnou odpověď na otázku, zda je žalovaná schopná úvěr splácet, resp. nakonec i celý splatit.

23. Přestože § 87 odst. 1 věta druhá ZSÚ stanoví, že námitku neplatnosti dle věty první tohoto ustanovení může uplatnit spotřebitel v tříleté promlčecí lhůtě, má soud za to, že je k této neplatnosti třeba přihlédnout i bez návrhu podle § 588 OZ. Unijní právo i vnitrostátní právní řád ČR stojí na zásadě ochrany spotřebitele jako ekonomicky slabší strany, konkretizované např. v ustanovení § 1810 a násl. OZ. Je-li tato zásada platnou součástí objektivního práva, musí být poskytnutá ochrana účinná, nikoliv jen formálně umožněná, nadto ve společenské realitě, která se vyznačuje vysokou pasivitou dlužníků sjednávajících (většinou nebankovní) úvěry tohoto typu a zároveň nízkou úrovní právního vědomí (a to již nejenom) na straně takových dlužníků, v jejímž důsledku ani v řízení aktivní dlužník zpravidla nevznese námitku neplatnosti úvěrové smlouvy. Obecné právní zásady„ bdělým náležejí práva“ a„ neznalost zákona neomlouvá“ ovšem v těchto případech musí ustoupit (ve své povaze zvláštní) zásadě ochrany spotřebitele – alespoň má-li ochrana být účinná a nikoliv jen formálně deklarovaná. Koneckonců právě neznalost objektivního práva může být příčinou (jednou z příčin) pasivity dlužníků.

24. Závěr o povinnosti soudu přihlédnout k neplatnosti smlouvy o spotřebitelském úvěru i bez námitky dlužníka (spotřebitele) podporuje též teleologický výklad tehdy účinné právní úpravy (ZSÚ). Smyslem a účelem přijetí nové právní regulace totiž jistě nebylo ani zásadní snížení účinné (tj. fakticky uplatňované) ochrany spotřebitele. K tomu by však zjevně došlo, kdyby namísto absolutní neplatnosti nastoupila neplatnost (ve své podstatě) relativní, neboť pokud té se spotřebitel nedovolá, bude smlouva považována za platnou (§ 586 odst. 2 OZ). Funkcí (účelem) povinnosti poskytovatele posoudit úvěruschopnost spotřebitele však je též ochrana společnosti jako celku (viz rozsudek Nejvyššího soudu ČR sp. zn. 33 Cdo 2178/2018).

25. Relativní neplatnost právního jednání vymezuje ustanovení § 586 odst. 1 OZ jako neplatnost stanovenou na ochranu zájmu určité osoby, která jediná ji může namítnout. Pod takové vymezení tudíž neplatnost spotřebitelského úvěru podle § 87 odst. 1 ZSÚ nelze podřadit, a to právě proto, že se nejedná o neplatnost, jež má chránit výhradně zájem určité osoby.

26. V těchto souvislostech je třeba hodnotit § 87 odst. 1 větu druhou ZSÚ jako ustanovení svou povahou pořádkové, jež nic nemění na tom, že právní jednání spočívající v uzavření smlouvy o spotřebitelském úvěru v rozporu s ustanovením § 86 odst. 1 věty druhé ZSÚ je neplatné absolutně, tedy od samého počátku, přičemž k této neplatnosti je soud povinen přihlédnout i bez návrhu (námitky spotřebitele).

27. Shora uvedený závěr, týkající se absolutní neplatnosti smlouvy o úvěru, uzavřené bez toho, aby žalobkyně (věřitel) před jejím uzavřením řádně posoudila úvěruschopnost žalovaného (spotřebitele), vychází v neposlední řadě i z eurokonformního výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. 4. 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru, zejména čl. 8 (povinnost věřitele posoudit úvěruschopnost spotřebitele) a čl. 23 (sankce za porušení vnitrostátních předpisů přijatých na základě této směrnice). K tomuto aspektu se rovněž vyjádřil Soudní dvůr Evropské unie v již citovaném rozsudku ze dne 5. 3. 2020, sp. zn. C -679/18, když shledal, že čl. 8 a čl. 23 směrnice 2008/48/ES musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní úpravě, podle níž se sankce za porušení předsmluvní povinnosti věřitele posoudit úvěruschopnost spotřebitele, tj. neplatnost úvěrové smlouvy ve spojení s povinností tohoto spotřebitele vrátit věřiteli poskytnutou jistinu v době přiměřené jeho možnostem, uplatní pouze za podmínky, že spotřebitel tuto neplatnost namítne, a to v tříleté promlčecí lhůtě.

28. Zjevně i proto § 87 odst. 1 ZSÚ, ve znění účinném od 28. 5. 2022, již výslovně stanoví, že poskytne-li poskytovatel spotřebiteli spotřebitelský úvěr v rozporu s § 86 odst. 1 věta druhá ZSÚ, je smlouva neplatná a soud k této neplatnosti přihlédne i bez návrhu.

29. V případě neplatnosti podle § 87 odst. 1 věty první ZSÚ, kterou předmětná smlouva trpí, je spotřebitel povinen vrátit poskytnutou jistinu spotřebitelského úvěru v době přiměřené jeho možnostem (§ 87 odst. 1 věta třetí ZSÚ).

30. Již z žalobních tvrzení, jakož i z provedených listinných důkazů (zejména smlouvy), je zřejmé, že žalovaná – na základě této (absolutně) neplatné smlouvy o spotřebitelském úvěru – čerpala úvěrovou částku (10 000 Kč) a zároveň, že právnická osoba následně (jednotlivými splátkami) vrátila celkem 3 600 Kč. Podle § 87 odst. 1 věty třetí ZSÚ je tudíž žalovaná povinna vrátit právnická osoba, resp. nyní žalobkyni, která předmětnou pohledávku od této společnosti nabyla postoupením dle § 1879 a násl. OZ, částku 6 400 Kč (nesplacenou část úvěrové jistiny).

31. Pokud jde o přiměřenou dobu k vrácení této částky (6 400 Kč), soud neshledal žádné okolnosti, na jejichž podkladě by mohl dospět k závěru, že tak žalovaná nemohla učinit ve lhůtě, kterou jí žalobkyně stanovila k zaplacení dopisem ze dne 16. 12. 2022 (jehož odeslání žalované žalobkyně prokázala), a v němž žalobkyně žalovanou informovala i o postoupení předmětné pohledávky a vyzvala ji k úhradě dluhu. Dopis s předžalobní výzvou byl odeslán žalované na adresu jejího bydliště dne 13. 1. 2023. Za užití domněnky dojití podle § 573 OZ jí byl doručen dne 18. 1. 2023, tj. třetí pracovní den po odeslání (dny 14. 1. 2023 a 15. 1. 2023 připadly na víkend). S ohledem na § 1958 OZ byla žalovaná povinna plnit bez zbytečného odkladu po doručení výzvy žalobkyně (její žádosti o plnění), tj. dne 19. 1. 2023. Žalovaná byla v řízení od počátku pasivní, žádné okolnosti ohledně nemožnosti zaplacení (vrácení) dlužné částky v takto určené lhůtě tedy neuplatňovala a z obsahu spisu ani nejsou patrné.

32. Jelikož žalovaná žalobkyni částku 6 400 Kč ani zčásti neuhradila, počínaje následujícím dnem, tj. 20. 1. 2023, se s jejím zaplacením dostala do prodlení (srov. zejména § 1958 a § 1968 OZ) a je povinna žalobkyni – vedle jistiny – zaplatit též úrok z prodlení v zákonné výši (srov. § 1970 OZ).

33. Soud tudíž žalované uložil povinnost zaplatit žalobkyni částku 6 400 Kč a dále úrok z prodlení (v sazbě 15 % ročně) za dobu od 20. 1. 2023 do zaplacení, a ve zbylém rozsahu, tj. co do částky 9 208,92 Kč a úroku z prodlení z částky 6 400 Kč ve výši převyšující přiznaný úrok z prodlení, žalobu zamítl.

34. Podle § 142 odst. 1 o. s. ř. by ve věci více úspěšná žalovaná měla vůči žalobkyni právo na poměrnou náhradu nákladů potřebných k účelnému bránění práva. Jelikož jí ale dle obsahu spisu žádné náklady nevznikly, soud rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

35. Lhůtu ke splnění rozsudkem uložených povinností určil soud žalované třídenní podle § 160 odst. 1 o. s. ř., neboť pro uložení lhůty jiné neshledal důvod.

Proti tomuto rozsudku lze podat odvolání do 15 dnů od doručení jeho písemného vyhotovení ke Krajskému soudu v Ústí nad Labem prostřednictvím soudu podepsaného.

Nesplní-li povinná dobrovolně tímto rozsudkem uložené povinnosti, může se oprávněná jejich nuceného vymožení domáhat v rámci výkonu rozhodnutí (exekuce).

Cited legal provisions:
§ 142 z. č. 99/1963 Sb.
§ 101 z. č. 99/1963 Sb.
§ 1970 z. č. 89/2012 Sb.
§ 1879 z. č. 89/2012 Sb.
§ 1968 z. č. 89/2012 Sb.
§ 1810 z. č. 89/2012 Sb.
§ 160 z. č. 99/1963 Sb.
§ 2395 z. č. 89/2012 Sb.
§ 573 z. č. 89/2012 Sb.
§ 1958 z. č. 89/2012 Sb.
§  z. č. 43/2013 Sb.
§  z. č. 110/2006 Sb.
§ 9 z. č. 145/2010 Sb.
§  z. č. 257/2016 Sb.
§ 586 z. č. 89/2012 Sb.
§ 1812 z. č. 89/2012 Sb.