Decision date: 2022-05-25

Krajský soud v Brně, pobočka ve obec, rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu Mgr. Dalibora Bruka a soudkyň JUDr. Ivony Ryšánkové a JUDr. Bronislavy Tinklové, LL.M.,

v právní věci

žalobce: osobní údaje žalobce

zastoupený advokátem údaje o zástupci

proti

žalované: osobní údaje žalované zastoupená advokátem Mgr. jméno příjmení

sídlem adresa

o určení existence věcného břemene

o odvolání žalované proti rozsudku Okresního soudu v Kroměříži ze dne datum rozhodnutí, č. j. číslo jednací

I. Rozsudek soudu I. stupně se mění tak, že žaloba na určení ve prospěch žalobce a každého budoucího vlastníka pozemku parc. číslo jehož součást tvoří budova adresa v obci

a k. ú. obec, práva odpovídajícího služebnosti, zatěžujícího část pozemku parc. číslo v obci a k. ú. obec, vyznačenou šrafováním a vymezenou body číslo na geometrickém plánu pro vymezení rozsahu věcného břemene k části pozemku, vyhotoveného právnická osoba, anonymizováno, IČO, se sídlem adresa, pod číslem plánu číslo, ověřeným

dne datum úředně oprávněným zeměměřičským inženýrem Ing. jméno příjmení pod číslo; spočívajícím v povinnosti současného a každého budoucího vlastníka uvedeného služebného pozemku strpět na výše uvedené části pozemku parc. číslo v obci a k. ú. obec, umístění a provoz vybudované podzemní domovní kanalizační přípojky vedoucí z budovy adresa, tvořící součást pozemku parc. číslo

v obci a k. ú. obec, vedoucího do hlavního kanalizačního řádu umístěného pod povrchem pozemku parc. číslo v obci a k.ú. obec, jakož i vstup na uvedený pozemek parc. číslo v obci a k. ú. obec v nezbytném rozsahu za účelem opravy, úpravy a údržby uvedené domovní kanalizační přípojky,

se zamítá.

II. Žalobce je povinen zaplatit žalované na náhradě nákladů řízení před soudy obou stupňů částku 19.088 Kč do tří dnů od právní moci rozhodnutí k rukám zástupce Mgr. jméno příjmení.

1. V záhlaví citovaným rozsudkem Okresní soud v Kroměříži (soud I. stupně) rozhodl tak, že se určuje, že existuje ve prospěch žalobce a každého budoucího vlastníka pozemku

parc. číslo jehož součást tvoří budova adresa v obci a k. ú. obec, právo odpovídající služebnosti, zatěžující část pozemku parc. číslo v obci a k.ú. obec, vyznačenou šrafováním a vymezenou body číslo na geometrickém plánu pro vymezení rozsahu věcného břemene k části pozemku, vyhotoveného právnická osoba, s.r.o., IČO, se sídlem adresa, pod číslem plánu číslo, ověřeným dne datum úředně oprávněným zeměměřičským inženýrem Ing. jméno příjmení pod číslo; spočívající v povinnosti současného a každého budoucího vlastníka uvedeného služebného pozemku strpět na výše uvedené části pozemku parc. číslo v obci a k.ú. obec, umístění a provoz vybudované podzemní domovní kanalizační přípojky vedoucí z budovy adresa, tvořící součást pozemku parc. číslo v obci a k.ú. obec, vedoucího do hlavního kanalizačního řádu umístěného pod povrchem pozemku parc. číslo v obci a k.ú. obec, jakož i vstup na uvedený pozemek parc. číslo v obcia k.ú. obec v nezbytném rozsahu za účelem opravy, úpravy a údržby uvedené domovní kanalizační přípojky (I)) a žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení (II) -

2. V podstatných důvodech svého rozhodnutí uvedl, že právní předchůdci žalobce manželé celé jméno žalobce užívali kanalizaci právních předchůdců žalované v dobré víře, že mají k věci právo, a to na základě dohody uzavřené před MNV v obec dne datum. Následně vykonával totéž právo žalobce, a to až do datum, kdy mu žalovaná dopisem oznámila, že s užíváním její kanalizace žalobcem nesouhlasí; nejpozději tímto okamžikem žalobcova dobrá víra zanikla. V souladu se shora citovanými zákonnými ustanoveními tak právní předchůdci žalobce vydrželi právo odpovídající věcnému břemenu uplynutím jednoho roku ode dne 1. 4. 1983 (srov. § 865 odst. 1 obč. zák. ve znění účinném od 1. 1. 1992), tj. k 1. 4. 1984.

3. Žalobci a jeho právním předchůdcům nelze nikterak upírat jejich dobrá víra vycházející z dohody ze dne 12. 5. 1964. O to více pak za situace, kdy za právo společného užívání kanalizace právní předchůdci žalobce poskytli právním předchůdcům žalované protihodnotu (úplatu) minimálně v podobě vzdání se práva bezplatného užívání bytu v budově adresa jméno příjmení. příjmení jméno příjmení na bezplatné užívání bytu vyplývá z odstavce III. trhové smlouvy ze dne 1. 6. 1959 (srov. odstavec 15. tohoto rozsudku); vzdání se tohoto práva ve prospěch manželů příjmení, a to jakožto úplata za poskytnutí práva společného užívání kanalizace, vyplývá z bodu 2) dohody z 12. 5. 1964 a z prohlášení jméno příjmení ze dne 12. 5. 1964.

4. Narušení dobré víry právních předchůdců žalobce nelze dovodit z obsahu dopisu z 26. 5. 1965. Tímto dopisem právní předchůdci žalované manželé příjmení sice vytýkají jméno celé jméno žalobce, že z jeho strany nebyl dodržen závazek vyplývající z bodu 1 a 4 dohody z 12. 5. 1964 s tím, že trvají na jeho dodržení, avšak nikterak nezpochybňují právo užívání kanalizace; ba naopak jméno celé jméno žalobce upozorňují na to, že v případě nesplnění jeho závazku, se budou domáhat splnění dohody ze dne 12. 5. 1964 u soudu. Právní předchůdci tedy zásadně trvali na dodržení předmětné dohody z 12. 5. 1964.

5. Přerušení dobré víry právních předchůdců žalobce pak nelze dovodit ani z obsahu návrhu manželů příjmení na zahájení smírného jednání u název soudu, a to ve spojení s usnesením téhož soudu ze dne datum rozhodnutí č. j. číslo jednací, kterým byl schválen smír. Z obsahu návrhu na zahájení řízení ani z vyjádření manželů příjmení ze dne 21. 11. 1966 jakkoli nevyplývá záměr právních předchůdců žalované, zamezit (resp. bránit) Slámovým v užívání jejich kanalizace. V souladu s obsahem dopisu z 26. 5. 1965 se naopak jeví, že skutečným úmyslem manželů příjmení bylo domoci se splnění závazku vyplývajícího z dohody z 12. 5. 1964, nikoli eliminace práva užívání kanalizace. Tomu odpovídá také skutečnost, že soud se v rámci usnesení, kterým byl schválen smír, napojením na kanalizaci vůbec nezabýval. To ostatně koresponduje také s výpovědí jméno příjmení, která uvedla, že v době podání návrhu k Okresnímu soudu v Kroměříži již byl septik a napojení na kanalizaci vybudován, a soud se již kanalizaci nezabýval. Vybudování jímky v době před zahájením smírčího řízení pak koresponduje i s fakturou Okresního stavebního podniku v obec (srov. odstavec 11. tohoto rozsudku).

6. Narušení dobré víry žalobce či jeho právních předchůdců nelze dovodit ani z provedených výpovědí svědků. Z výpovědi jméno příjmení sice vyplývá, že mezi právními předchůdci panovaly spory, nelze však již dovodit, že by právní předchůdci žalované bránili právním předchůdcům žalobce v realizaci práva užívání kanalizace či jejich dobrou víru jakkoli zpochybnili. Svědek navíc nebyl ani jednomu jednání přítomen.

7. Soud tedy dospěl k závěru, že žalobce a jeho právní předchůdci užívali předmětné právo odpovídající věcnému břemenu v dobré víře, že jim právo náleží, a to nepřetržitě od 12. 5. 1964 až do 21. 3. 2011. Námitka promlčení vznesená žalovanou je proto zcela lichá (§ 109 obč. zák.).

8. Poukazovala-li žalovaná na to, že žalobce má možnost alternativního přístupu k veřejné kanalizaci, pak tato skutečnost není pro posouzení existence věcného břemene (resp. vydržení) významná a nemá na něj ani žádný vliv.

9. Pokud žalovaná zpochybňovala geometrický plán číslo pak k tomu třeba uvést, že soud nemá o správnosti a kvalitě geometrického plánu pochybnosti, když všechny připomínky žalované a případné nejasnosti řádně vysvětlil Ing. jméno příjmení v rámci své výpovědi.

10. O náhradě nákladů řízení bylo rozhodnuto dle § 142 odst. 2 o. s. ř., dle kterého platí, že měl-li účastník ve věci úspěch jen částečný, soud náhradu nákladů poměrně rozdělí, popřípadě vysloví, že žádný z účastníků nemá na náhradu nákladů právo. Žalobce byl s žalobou úspěšný toliko z poloviny, když ohledně zbylé části vzal žalobu zpět a řízení bylo částečně zastaveno. Navíc nelze přehlédnout, že žalobce nedoložil odeslání výzvy k plnění žalované, jak předpokládá ust. § 142a odst. 1 o. s. ř.

11. Proti tomuto rozsudku podala odvolání žalovaná. Namítala, že rozhodnutí trpí vadou nesprávného právního posouzení věci. V první řadě se soud I. stupně nezabýval otázkou úplatnosti resp. bezúplatnosti věcného břemene. Dle žalované je případně vydržené právo věcného břemene musí být vymezeno i co do otázky úplatnosti. Tímto se rozsudek vůbec nezabýval. Nicméně podstatou odvolání je nesprávné a nedostatečné právní posouzení vydržení určovaného práva. Žalovaná má za to, že soud I. stupně nesprávně přistoupil k hodnocení událostí dne 12. 5. 1964, když toho dne byla dle soudu uzavřena platná písemná dohoda mezi právním předchůdcem účastníků, která měla založit držbu práva žalobce (resp. právní předchůdce žalobce).

12. Ústavní soud usnesení ze dne 3. června 2004 sp. zn. III. ÚS 50/04 uvedl, že pokud se někdo chopí držby nemovitostí na základě neurčité smlouvy, nemůže být vzhledem ke všem okolnostem v dobré víře, že je vlastníkem věci.

13. V poměrech v této věci žalovaná zdůrazňuje, že soud I. stupně se blíže nezabýval listinou nazvanou„ Zápis sepsaný na MNV v obec pod/H. dne 12. května 1964“, když tuto bez dalšího označil za dohodu a právní titul, díky němuž se měli právní předchůdci žalobce ujmout držby věcného břemene. Z listiny lze dovodil, že se přítomní setkali a měli se bavit o tom, jak naloží se situací ohledně kanalizace. Výsledný zápis je toliko shrnutím jejich jinak ústních informací. Žalovaná má za to, že dohoda vtělená do zápisu správního orgánu je neurčitá. Žalovaná spatřuje neurčitost této dohody v tom, že není dáno, jakým způsobem, v jakém rozsahu a v jakém místě má dojít k napojení na kanalizaci. Stejně tak není zřejmé, zda skutečně předmětná dohoda má mířit ke vzniku věcného břemene. Nejvyšší soud ČR v rozsudku ze dne 22. ledna 2013 sp. zn. 22 Cdo 1568/2012, dovodil, že vůle držet právo odpovídající věcnému břemeni, musí být dána na jeho vlastníkovi služebného pozemku a vlastník musí držbu trpět. Jinak nemůže jít o držbu práva odpovídajícího věcnému břemeni, ale jen o chování, které by sice mohlo být obsahem držby práva, je však realizováno z jiného právního důvodu (např. výprosa, obligace, veřejné užívání) nebo bez právního důvodu. Z provedeného dokazování vyplývá, že další jednání právních předchůdců procesních stran neosvědčuje na straně žalobce existenci dobré víry minimálně v tom, že je vše připojeno řádně, vztahy založené onou dohodou jsou právně i fakticky bezvadné. Tyto spory, které pokračovaly napříč časem až do roku 2011, vyvěraly z neurčitosti dohody. Žalovaná předmětnou dohodu považuje za neurčitou, tzn. absolutně neplatnou ve smyslu ustanovení § 37 zákona č. 40/1964 Sb.

14. Žalovaná namítá, že ze samotného textu dohody je patrno, že se nejedná o smlouvu o zřízení věcného břemene. Žalobce tedy nemohl být v omluvitelném (skutkovém) omylu, že nastaly právní skutečnosti mající za následek vznik věcného práva. Na této skutečnosti ničeho nemění, že dne 12. 5. 1964 nemohl existovat platný titul ke zřízení věcného břemene, neboť zákon tento způsob vzniku břemene neznal. S účinností od 1. 4. 1983 bylo možno však zřizovat věcná břemena i písemnou smlouvu. Jelikož zákon připustil zpětné započtení doby držby práva a stanovil i pravidla též pro možnost vydržení práva odpovídajícího věcného břemene, pak ke dni 1. 4. 1983 už nemohli být právní předchůdci v dobré víře v právní titul, který měli (mohli) vydržet právo odpovídající věcnému břemeni. K tomuto dni došlo k přerušení běhu držecí doby, neboť držba již nemohla být oprávněná.

15. Žalovaná proto navrhla, aby rozsudek soudu I. stupně byl změněn a žaloba byla zamítnuta.

16. Žalobce ve svém vyjádření k odvolání uvedl, že odvolání žalované je nedůvodné. Má za to, že soud I. stupně dospěl ke správným skutkovým zjištěním, z nichž vyvodil i odpovídající právní závěry a rozsudek vyhovuje zákonným požadavkům vyjádřeným ustanovení § 157 občanského soudního řádu. Co se týče konkrétně odvolací argumentace uvedené žalovanou, pak poukaz na skutečnost, že se soud I. stupně nezabýval otázkou úplatnosti, resp. bezúplatnosti, je zcela nesmyslný a tato nesmyslnost je dána tím, že v daném případě se žalobce nedomáhal zřízení věcného břemene rozhodnutím soudu, ale domáhal se určení existence věcného břemene a jím odpovídajícího práva v důsledku vydržení, kdy v takovém případě neexistuje žádný zákonný důvod, proč by se výše zmíněnou otázkou soud měl zabývat. Žalobce má za to, že soud také správně vyhodnotil obsah dohody ze dne 12. 5. 1964 a tuto správně právně posoudil. Neobstojí ani žalovanou uplatněná argumentace, že se jedná o dohodu neurčitou a neplatnou ve smyslu § 37 zákona číslo. Není pravdivé tvrzení žalované, že není dáno, jakým způsobem, v jakém rozsahu a v jakém místě má dojít k napojení na kanalizaci – je to dáno zcela konkrétně. Otázka způsobu, rozsahu a místa napojení je technický detail, který pro platnost dohody naprosto nebylo nutno blíže specifikovat. Žalovaná ve svém odvolání ani neuvádí, jaká úroveň detailů a technických podrobností je dle jejího názoru nezbytně a současně postačující pro určitost a platnost předmětné dohody. Žádný z právních předchůdců účastníků nikdy neoznačil dohodu za neplatnou pro neurčitost, ale ani z jiného důvodu, a pokud tak činí žalovaná 58 let po jejím uzavření, jedná se pouze o účelový postup.

17. Co se týče odkazu žalované na rozhodnutí NS ČR ze dne 25. ledna 2013 sp. zn. 22 Cdo 1568/2012, tak závěry formulované z uvedeného rozhodnutí jsou ku prospěchu spíše žalobce než žalované – výkon práva připojení kanalizační přípojky právnímu předchůdci žalobce zcela vyhovuje podmínkám vymezeným v uvedeném rozhodnutí. Přípojka byla na základě výše uvedené dohody zřízena a právo připojení bylo vykonáváno a výkon tohoto práva byl dle dohody umožňován a trpěn.

18. Co se týče žalovanou zmíněné judikatury Nejvyššího soudu ČR, konkrétně rozsudku sp. zn. 30 Cdo 2218/2009, má za to, že uvedený judikát nelze aplikovat na daný skutkový stav projednávané věci, a to právě proto, že je řešen obdobím, v němž špatné občanské právo neupravovalo vznik věcného břemene smlouvou, jak ostatně žalovaná sama uvádí. Žalobce má za to, že jeho nárok je po právu, a proto navrhl, aby rozsudek soudu I. stupně byl potvrzen.

19. Krajský soud v Brně pobočka v Zlíně jako soud odvolací (§ 10 odst. 1 o. s. ř.) po zjištění, že odvolání bylo podáno včas (§ 204 odst. 1 o. s. ř.) k tomu oprávněným účastníkem (§ 201 o. s. ř.), toto je přípustné (§ 201, § 202 o. s. ř. a contrario) obsahuje způsobilé odvolací důvody namítající, že soud I. stupně neúplně zjistil skutkový stav věci (§ 205 odst. 2 písm. d/ o. s. ř.) a z provedeného dokazování dospěl k nesprávným skutkovým zjištěním (§ 205 odst. 2 písm. e/ o. s. ř.), kdy na jejich základě dospěl rovněž k nesprávným právním závěrům (§ 205 odst. 2 písm. g/ o. s. ř.) přezkoumal napadené rozhodnutí a řízení jeho vydání předcházející (§ 212a odst. 1, 5 o. s. ř.) a aniž by byl vázán uplatněnými odvolacími důvody (§ 212 odst. 1 o. s. ř.), dospěl k závěru, že odvolání je důvodné.

20. Odvolací soud má za to, že soud I. stupně v zásadě správně zjistil skutkový stav věci, který však nesprávně právně posoudil.

21. Podle § 3028 odst. 1 zákona č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku (dále jen „o. z.“), tímto zákonem se řídí práva a povinnosti vzniklé ode dne nabytí jeho účinnosti. Podle odst. 2 téhož ustanovení, není-li dále stanoveno jinak, řídí se ustanoveními tohoto zákona i právní poměry týkající se práv osobních, rodinných a věcných; jejich vznik, jakož i práva a povinnosti z nich vzniklé přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona se však posuzují podle dosavadních právních předpisů. Podle § 865 odst. 1 obč. zák. ve znění účinném od 1. 1. 1992, pokud není uvedeno jinak, řídí se ustanoveními tohoto zákona i právní vztahy vzniklé v době od 1. dubna 1964 do 1. dubna 1983. Podle odstavce 3 téhož ustanovení, do doby uvedené v ustanovení § 135a ve znění zákona č. 131/1982 Sb. se započítá i doba, po kterou občan nebo jeho právní předchůdce měl věc nepřetržitě v držbě (§ 135a odst. 1) nebo nepřetržitě vykonával právo odpovídající věcnému břemenu (§ 135a odst. 2) před 1. dubnem 1983; tato doba však neskončí dříve než uplynutím jednoho roku od tohoto dne.

22. Podle § 135a odst. 1 obč. zák. ve znění účinném od 1. 4. 1983, vlastníkem věci, která může být předmětem osobního vlastnictví, se stane občan, který má nepřetržitě v držbě (§ 132a odst. 1) movitou věc po dobu tří let a nemovitou věc po dobu deseti let. Obdobně, pokud není stanoveno jinak, nabude občan i právo odpovídající věcnému břemenu (§ 132a odst. 2). Podle odstavce 4 téhož ustanovení, do doby podle odstavců 1 a 2 může si občan započítat dobu, po kterou jeho právní předchůdce měl věc nepřetržitě v držbě, anebo nepřetržitě vykonával právo odpovídající věcnému břemenu.

23. Podle § 135c odst. 1 věta prvá obč. zák. ve znění účinném od 1. 4. 1983, věcná břemena vznikají ze zákona, rozhodnutím oprávněného orgánu, písemnou smlouvou a na základě závěti; právo odpovídající věcnému břemenu lze nabýt také výkonem práva (§ 135a).

24. Soud tedy vznik vlastnického práva před nabytím účinnosti o. z. posuzoval.

25. Soud I. stupně pak správně posuzoval uplatněný nárok dle zákona č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku (dále jen„ obč. zák.“).

26. Lze vycházet ze skutkového závěru soudu I. stupně, že právní předchůdci žalobce manželé celé jméno žalobce užívali kanalizaci právních předchůdců žalované v dobré víře, že mají k věci právo, a to na základě dohody uzavřené před MNV v obec dne 12. 5. 1964. Následně vykonával totéž právo žalobce jako právní nástupce od roku 2005, a to až do 21. 3. 2011, kdy mu žalovaná dopisem oznámila, že s užíváním její kanalizace žalobcem nesouhlasí a nejpozději tímto okamžikem žalobcova dobrá víra zanikla.

27. Pro poměry účastníků je pak rozhodné posouzení oné dohody uzavřené dne 12. 5. 1964 obsažené v listině označené jako„ Zápis sepsaný na MNV v obec pod/H. dne 12. května 1964“, na základě které právní předchůdci žalobce se napojili po splnění dohodnutých podmínek na stávající kanalizaci předchůdců žalované, manželů příjmení.

28. Odvolací soud ve shodě se soudem I. stupně má za to, že uvedená dohoda je dostatečně určitá a srozumitelná a vymezuje práva a povinnosti účastníků dohodnutým způsobem. Na rozdíl od soudu I. stupně pak odvolací soud uzavírá, že tato nemůže představovat titul, na základě kterého by se mohli právních předchůdci žalobce chopit držby věcného břemene, jak je žalobce vymezuje. Je tomu již jen z tohoto prostého důvodu, že tato dohoda byla uzavírána za účinnosti od. 1. 4. 1964 zákona č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku, který institut věcných břemen vůbec neupravoval.

29. Obsah předmětné dohody je proto po právní stránce nutno posoudit jako nepojmenovanou smlouvu ve smyslu ustanovení § 51 obč. zák., která zavazovala jejich účastníky a pak zde nalézají své místo závěry rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 14. října 2002 sp. zn. 22 Cdo 2720/2002, z nichž se podává, že nepojmenovaná smlouva uzavřená podle § 51 občanského zákoníku váže jen její účastníky a závazky vzniklé na základě takovéto smlouvy ani po novele občanského zákoníku, zavádějící institut věcných břemen do našeho právního řádu nepozbyly svou závazkovou (obligační) povahu a nezměnily se na věcná břemena. Účastníci těchto smluv mohli existující závazek po 1. 4. 1983 změnit na věcné břemeno jen na základě samostatné smlouvy o zřízení věcného břemene. Skutečnost, že smlouva uzavřená podle § 51 obč. zák. váže – na rozdíl od smluv zakládajících věcná břemena – jen účastníky smlouvy, a nikoliv pozdější nabyvatele nemovitosti, se podává např. z rozhodnutí publikovaného pod č. 42/1967 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek a je nesporná.

30. Odvolací soud uzavírá, že pokud takováto dohoda byla uzavřena, a bylo dle jejího obsahu postupováno, pak se jedná o výkon práva na základě obligačního vztahu, který vyplývá z uzavřené dohody, posouzené jako nepojmenována smlouva dle § 51 obč. zák.. Takovýto právní vztah však nemůže zakládat víru právních předchůdců žalovaného k výkonu práva věcného břemene, neboť došlo pouze k tomu, že strany se dohodly o výkonu tohoto práva, aniž by měly úmysl a záměr toto koncipovat jako věcné břemeno, když navíc, jak je nesporné, v době uzavření této dohody ani právní úprava zakotvení věcného v takovéto podobě neobsahovala. Jak pak vyplývá z citovaného rozhodnutí Nejvyššího soudu, ani poté kdy již byla v našem právním řádu problematika vzniku věcných břemen a jejich výkonu upravena, takovéto dohody nepozbyly svou závazkovou (obligační) povahu a nezměnily se na věcná břemena, což v poměrech projednávané věci znamenalo, že i poté právní předchůdci oprávnění používat kanalizaci žalované odvozovali od obligačního vztahu založeného dohodou ze dne 12. 5. 1964.

31. O možnosti vydržení práva odpovídající věcnému břemeni užívání kanalizace žalované by pak bylo možno uvažovat až po nástupu žalobce jako vlastníka původní nemovitosti v roce 2005 (na základě darovací smlouvy ze dne 9. 3. 2005 s právními účinky vkladu ke dne 10. 3. 2005), kdy je zřejmé, že právo používání kanalizace žalované bylo nadále vykonáváno a kdy již tomu tak nemohlo být na základě závazkového vztahu, založeného dohodou ze dne 12. 5. 1964. Nicméně v tomto ohledu je nutno konstatovat, že při nerozporovaném skutkovém závěru, že k případnému narušení dobré víry žalobce došlo nejpozději dopisem ze dne 21. 3. 2011, v němž žalovaná oznámila žalobci, že nesouhlasí s jeho používáním její kanalizace s tím, že žalobce používá tuto kanalizaci bez jejího svolení, pak již není zde dán základní předpoklad pro možnost vydržení takovéhoto práva, a to je uplynutí vydržecí doby 10 let od chopení se držby žalobcem v roce 2005, přitom si žalobce přirozeně nemůže započítat do vydržecí doby, dobu vykonávání práva jeho právními předchůdci, když jak shora uvedeno, ti tak činili na základě obligačního vztahu.

32. Za tohoto stavu proto odvolací soud rozhodnutí soudu I. stupně dle § 220 odst. 1 písm. a) o. s. ř. změnil tak, že žalobu zamítl.

33. O náhradě nákladů řízení před soudy obou stupňů pak odvolací soud rozhodoval dle § 224 odst. 2 o. s. ř. ve spojení s ustanovením § 142 odst. 1 o. s. ř. a tyto přiznal úspěšné žalované. Na náhradě nákladů řízení před soudy obou stupňů pak byla přiznána žalované náhrada odměny za zastupování advokátem za celkem tři úkony právní služby á 2.500 Kč (převzetí zastoupení, sepis odvolání a účast u odvolacího jednání), 3 x režijní paušál á 300 Kč, vše dle vyhlášky č. 177/1996 Sb., advokátního tarifu (AT), § 9 odst. 3, § 7, § 13 odst. 4, dále náhrada ztráty času za 2 půlhodiny á 100 Kč dle § 14 odst. 4 AT a náhrada za použití osobního vozidla při cestě obec – obec a zpět celkem 64 km, při ceně pohonných hmot benzín 37,10 Kč litr, průměrné spotřebě 7,9 litru na 100 km a náhradě za 1 km 2,93 Kč, celkem 488 Kč, dále náleží žalované náhrada zaplaceného soudního poplatku ve výši 10.000 Kč.

34. Celková výše náhrady nákladů řízení tak činí 19.088 Kč, které byl žalobce zavázán uhradit k rukám zástupce žalované do tří dnů od právní moci rozhodnutí.

Proti tomuto rozhodnutí lze podat dovolání do dvou měsíců od doručení rozhodnutí odvolacího soudu prostřednictvím soudu I. stupně k Nejvyššímu soudu ČR v obec, jestliže napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdílně anebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak.

Cited legal provisions:
§ 202 z. č. 99/1963 Sb.
§ 142 z. č. 99/1963 Sb.
§ 157 z. č. 99/1963 Sb.
§ 142a z. č. 99/1963 Sb.
§ 14 vyhl. č. 177/1996 Sb.
§ 205 z. č. 99/1963 Sb.
§ 3028 z. č. 89/2012 Sb.
§ 224 z. č. 99/1963 Sb.
§ 204 z. č. 99/1963 Sb.
§ 201 z. č. 99/1963 Sb.
§ 220 z. č. 99/1963 Sb.
§ 51 z. č. 89/2012 Sb.
§ 212 z. č. 99/1963 Sb.
§ 212a z. č. 99/1963 Sb.
§ 865 z. č. 89/2012 Sb.
§ 37 z. č. 40/1964 Sb.
§ 109 z. č. 89/2012 Sb.
§ 135c z. č. 89/2012 Sb.
§ 135a z. č. 89/2012 Sb.
§ 10 z. č. 99/1963 Sb.
§ 135a z. č. 131/1982 Sb.