Decision date: 2024-01-11

Okresní soud v Nymburce rozhodl samosoudkyní Mgr. Blankou Jirsákovou ve věci

žalobkyně: osobní údaje žalobkyně zastoupená advokátem údaje o zástupci

proti

žalované: osobní údaje žalované

o zaplacení 110 589,21 Kč s příslušenstvím

I. Žalovaná je povinna zaplatit žalobkyni částku 85.742,82 Kč spolu s úrokem z prodlení ve výši 15 % z této částky od 5. 8. 2023 do zaplacení, a to do 3 dnů od právní moci tohoto rozsudku.

II. Žaloba se pro požadavek na zaplacení částky 24.846,39 Kč, kapitalizovaný úrok za období od 15. 4. 2020 do 13. 9. 2022 ve výši 2.454,08 Kč, kapitalizovaný úrok za období od 14. 9. 2022 do 24. 7. 2023 ve výši 14.474,74 Kč, úrok z prodlení ve výši 15 % z částky 110.589,21 Kč od 25. 7. 2023 do 4. 8. 2023 a z částky 24.846,39 Kč od 5. 8. 2023 do zaplacení a pro úrok ve výši 4,9 % ročně z částky 110.589,21 Kč od 25. 7. 2023 do zaplacení, zamítá.

III. Žalovaná je povinna zaplatit žalobkyni náhradu nákladů řízení ve výši 18.596,87 Kč, a to do 3 dnů od právní moci tohoto rozsudku k rukám JUDr. jméno příjmení, advokáta v obec a číslo, ulice a číslo.

1. Žalobkyně se domáhala po žalované zaplacení částky 110.589,21 Kč, kapitalizovaného úroku za období od 15. 4. 2020 do 13. 9. 2022 ve výši 2.454,08 Kč, kapitalizovaného úroku ve výši 14.474,74 Kč za období od 14. 9. 2022 do 24. 7. 2023, úroku ve výši 4,9 % ročně z částky 110.589,21 Kč od 25. 7. 2023 do zaplacení a úroku z prodlení v zákonné výši z částky 110.589,21 Kč od 25. 7. 2023 do zaplacení. Žalobu odůvodnila tím, že na základě smlouvy o úvěru ze dne 15. 4. 2020 poskytla žalované převodem na účet peněžní prostředky ve výši 150.100 Kč za úrok ve výši 4,9 % ročně. Žalovaná dohodnuté splátky nehradila řádně a včas, došlo proto k zesplatnění úvěru ke dni 13. 9. 2022. K posouzení úvěruschopnosti žalované žalobkyně uvedla, že vycházela z údajů poskytnutých žalovanou, nahlédla do výpisu z účtu žalované, dále nahlédla do insolvenčního rejstříku a ověřila úvěrovou historii žalované v příslušných databázích.

2. Žalovaná se k žalobě nevyjádřila.

3. Žalobkyně je právnickou osobou se sídlem v Polské republice, tedy na území členského státu Evropské unie, jedná se tedy o věc s cizím prvkem. Pravomoc zdejšího soudu v projednávané věci vyplývá z čl. 17 odst. 1 písm. b) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (tzv. Brusel I. bis), neboť v projednávané věci jde o spor ze spotřebitelské smlouvy a žalovaný, jako spotřebitel, má na území České republiky, v obvodu nadepsaného soudu, své bydliště. Rozhodným právem soud určil s přihlédnutím k povaze projednávané věci a místu obvyklého bydliště žalovaného jakožto spotřebitele právní řád České republiky, ve smyslu čl. 6 odst. 1 písm. a) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (tzv. Řím I.).

4. Ze smlouvy o vedení účtu ze dne 14. 4. 2015 soud zjistil, že žalobkyně se zavázala pro žalovanou vést běžný účet č. bankovní účet, přičemž žalovaná je oprávněna nakládat s peněžními prostředky na účtu prostřednictvím internetového bankovnictví a využívat platební kartu.

5. Ze žádosti o poskytnutí hotovostního úvěru a z výpisu z běžného účtu soud zjistil, že žalovaná žalobkyni požádala o poskytnutí úvěru ve výši 150.000 Kč a zároveň prohlásila, že má pravidelný čistý měsíční příjem 30.000 Kč, je vdaná a vyživuje 2 osoby. Dále prohlásila, že její výdaje na bydlení činí 20.000 Kč měsíčně. Výši příjmu žalobkyně ověřila výpisem z běžného účtu č. bankovní účet, který pro žalovanou vedla.

6. Ze smlouvy o hotovostním úvěru ze dne 15. 4. 2020 č. anonymizováno bankovní účet a potvrzení o uzavření úvěru má soud prokázáno, že žalobkyně se prostřednictvím internetového bankovnictví zavázala poskytnout žalované, která je ve smlouvě označena rodným číslem, peněžní prostředky v částce 150.000 Kč, a to převodem na účet žalované č. bankovní účet. Žalovaná se zároveň zavázala vrátit žalobkyni poskytnuté peněžní prostředky i s úroky ve splátkách.

7. Z výpisu z běžného účtu soud zjistil, že žalobkyně žalované částku 100.100 Kč poskytla převodem na účet č. bankovní účet dne 15. 4. 2020.

8. Z historie úvěru soud zjistil, že žalobkyně v souvislosti s úvěrem č. anonymizováno bankovní účet evidovala úhrady v celkové výši 64.257,18 Kč.

9. Z dopisu ze dne 13. 9. 2022 a dodejky soud zjistil, že žalobkyně v souvislosti s předmětnou smlouvou sepsala pro žalovanou výzvu k zaplacení dluhu vyplývajícího ze smlouvy o úvěru č. anonymizováno bankovní účet ve výši 6.425.33 Kč s oznámením, že v případě neuhrazení dojde k zesplatnění úvěru. Žalovaná výzvu převzala dne 4. 10. 2022.

10. Z předžalobní výzvy ze dne 28. 7. 2023 a podacího archu ze dne 28. 7. 2023 má soud prokázáno, že zástupce žalobkyně v souvislosti s předmětnou smlouvou odeslal dne 28. 7. 2023 prostřednictvím držitele poštovní licence žalované výzvu k úhradě pohledávky v částce 141.892,01 Kč s přísl. ve lhůtě 7 dnů od odeslání s upozorněním na možnost jejího vymáhání.

11. Na základě shora uvedených skutkových zjištění soud o skutkovém stavu uzavřel, že žalobkyně se zavázala poskytnout žalované peněžní prostředky v částce 150.000 Kč a žalovaná se zavázala tyto žalobkyni vrátit s úroky ve splátkách. Žalobkyně před uzavřením smlouvy posuzovala schopnost žalované úvěr splácet na základě informací poskytnutých žalovanou a ověřených způsobem popsaným v bodu 6 tohoto odůvodnění. Žalobkyně částku 100.100 Kč žalované skutečně poskytla. Žalovaná žalobkyni v souvislosti s předmětnou smlouvou uhradila částku 64.257,18 Kč. Žalobkyně žalovanou vyzvala k úhradě celého zůstatku úvěru ve lhůtě do 4. 8. 2023

12. Dle § 2395 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (dále jen „o. z.“) platí, že smlouvou o úvěru se úvěrující zavazuje, že úvěrovanému poskytne na jeho požádání a v jeho prospěch peněžní prostředky do určité částky, a úvěrovaný se zavazuje poskytnuté peněžní prostředky vrátit a zaplatit úroky.

13. Podle § 2 odst. 1 zákona č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru (dále jen „zákon o spotřebitelském úvěru“) spotřebitelským úvěrem je odložená platba, peněžitá zápůjčka, úvěr nebo obdobná finanční služba poskytovaná nebo zprostředkovaná spotřebiteli.

14. Podle § 86 zákona o spotřebitelském úvěru poskytovatel před uzavřením smlouvy o spotřebitelském úvěru nebo změnou závazku z takové smlouvy spočívající ve významném navýšení celkové výše spotřebitelského úvěru posoudí úvěruschopnost spotřebitele na základě nezbytných, spolehlivých, dostatečných a přiměřených informací získaných od spotřebitele, a pokud je to nezbytné, z databáze umožňující posouzení úvěruschopnosti spotřebitele nebo i z jiných zdrojů. Poskytovatel poskytne spotřebitelský úvěr jen tehdy, pokud z výsledku posouzení úvěruschopnosti spotřebitele vyplývá, že nejsou důvodné pochybnosti o schopnosti spotřebitele spotřebitelský úvěr splácet (odst. 1). Poskytovatel při posouzení úvěruschopnosti spotřebitele posuzuje zejména schopnost spotřebitele splácet sjednané pravidelné splátky spotřebitelského úvěru, a to na základě porovnání příjmů a výdajů spotřebitele a způsobu plnění dosavadních dluhů. Hodnotu majetku přitom zohledňuje tehdy, jestliže ze smlouvy o spotřebitelském úvěru vyplývá, že spotřebitelský úvěr má být částečně nebo úplně splacen výnosem z prodeje majetku spotřebitele, nikoli pravidelnými splátkami, nebo jestliže z finanční situace spotřebitele vyplývá, že bude schopen splácet spotřebitelský úvěr bez ohledu na své příjmy (odst. 2).

15. Podle § 87 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru poskytne-li poskytovatel spotřebiteli spotřebitelský úvěr v rozporu s § 86 odst. 1 větou druhou, je smlouva neplatná. Spotřebitel může uplatnit námitku neplatnosti v tříleté promlčecí lhůtě běžící ode dne uzavření smlouvy. Spotřebitel je povinen vrátit poskytnutou jistinu spotřebitelského úvěru v době přiměřené jeho možnostem.

16. Podle § 580 odst. 1 o. z. neplatné je právní jednání, které se příčí dobrým mravům, jakož i právní jednání, které odporuje zákonu, pokud to smysl a účel zákona vyžaduje.

17. Podle § 588 o. z. soud přihlédne i bez návrhu k neplatnosti právního jednání, které se zjevně příčí dobrým mravům, anebo které odporuje zákonu a zjevně narušuje veřejný pořádek. To platí i v případě, že právní jednání zavazuje k plnění od počátku nemožnému.

18. Podle § 2993 o. z. plnila-li strana, aniž tu byl platný závazek, má právo na vrácení toho, co plnila. Plnily-li obě strany, může každá ze stran požadovat, aby jí druhá strana vydala, co získala; právo druhé strany namítnout vzájemné plnění tím není dotčeno. To platí i v případě, byl-li závazek zrušen.

19. Podle § 1958 odst. 2 o. z. neujednají-li strany, kdy má dlužník splnit dluh, může věřitel požadovat plnění ihned a dlužník je poté povinen splnit bez zbytečného odkladu.

20. Na základě shora provedeného dokazování dospěl soud k závěru, že mezi žalobkyní a žalovanou byla uzavřena smlouva o úvěru ve smyslu ust. § 2395 o. z., současně se jedná o spotřebitelský úvěr ve smyslu zákona o spotřebitelském úvěru a o spotřebitelskou smlouvu ve smyslu § 1810 a následující o. z. Soud se v návaznosti na tento právní závěr dále zabýval tím, zda žalobkyně před uzavřením smlouvy řádně splnila svou povinnost posoudit úvěruschopnost žalovaného tak, jak jí to pod sankcí neplatnosti ukládá ust. § 86 odst. 1 zákon o spotřebitelském úvěru. Věřitel smí úvěr poskytnout jen tehdy, pokud nejsou důvodné pochybnosti o schopnosti spotřebitele spotřebitelský úvěr splácet. V tomto směru je třeba připomenout, že české spotřebitelské právo je mimo jiné částečně transponovanou směrnicí č. 93/13 EHS a ve vztahu ke spotřebitelskému úvěru pak transponovanou směrnicí č. 2008/48/ES, která v čl. 8 členským státům ukládá povinnost zajistit, aby před uzavřením úvěrové smlouvy věřitel posoudil úvěruschopnost spotřebitele na základě dostatečných informací a v čl. 23 povinnost stanovit pravidla pro sankce za porušení vnitrostátních předpisů přijatých na základě této směrnice a přijmout veškerá nezbytná opatření k zajištění jejich uplatňování. Stanovené sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující. K otázce interpretace citovaných článků předmětné směrnice pak Soudní dvůr Evropské unie v rozsudku ze dne 5. 3. 2020 ve věci C -679/18, OPR-Finance, učinil jednoznačný závěr, že„ články 8 a 23 směrnice 2008/48 musí být vykládány v tom smyslu, že vnitrostátnímu soudu ukládají, aby z úřední povinnosti zkoumal, zda došlo k porušení předsmluvní povinnosti věřitele stanovené v článku 8 této směrnice, tj. povinnosti posoudit úvěruschopnost spotřebitele, a vyvodil důsledky, které z porušení této povinnosti vyplývají ve vnitrostátním právu, za podmínky, že sankce splňují požadavky tohoto článku 23. Články 8 a 23 směrnice 2008/48 musí být rovněž vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní úpravě, podle níž se sankce za porušení předsmluvní povinnosti věřitele posoudit úvěruschopnost spotřebitele, tj. neplatnost úvěrové smlouvy ve spojení s povinností tohoto spotřebitele vrátit věřiteli poskytnutou jistinu v době přiměřené jeho možnostem, uplatní pouze za podmínky, že spotřebitel tuto neplatnost namítne, a to v tříleté promlčecí době“. S ohledem na uvedené lze tedy uzavřít, že ačkoliv zákon o spotřebitelském úvěru výslovně nestanoví, že soudy se mají otázkou, zda věřitel řádně před uzavřením smlouvy zkoumal úvěruschopnost spotřebitele, zabývat z úřední povinnosti, je takový postup nezbytný v rámci tzv. nepřímého účinku směrnic, resp. povinnosti soudů členských států vykládat vnitrostátní předpisy takovým způsobem, aby bylo dosaženo cílů stanovených směrnicemi. Jak přitom uvedl Ústavní soud České republiky ve svém rozhodnutí ze dne 26. 2. 2019, sp. zn. III. ÚS 4129/18, to, zda je reálné splacení dluhu, je výchozí zásada, kterou by jako obecný princip měly vzít soudy v potaz bez ohledu na to, zda je v nějakém zákoně výslovně zakotven či nikoli.

21. V projednávaném případě soud na základě provedeného dokazování uzavřel, že žalobkyně při posuzování úvěruschopnosti žalované nepostupovala s řádnou péčí odborníka, tedy aniž by spolehlivě zjistila, zda žalovaná bude schopna dostát svým závazkům, tedy vrátit jistinu a zaplatit úroky ve splátkách. Žalobkyně při prověřování úvěruschopnosti žalované postupovala zcela formálně a spokojila se s tím, co o jejích příjmech a výdajích zjistila z výpisu z jejího běžného účtu. Žalobkyně nijak neověřila skutečnou výši pravidelných měsíčních výdajů žalované. Žalobkyně se dále v případě údaje o nezaopatřených dětech spokojila s uvedením počtu, aniž by tento údaj ověřila například požadavkem na předložení výpisu z evidence obyvatel, a ani výši výdajů, které má žalovaná v souvislosti s jejich výživou žalobkyně nezjišťovala a nijak neověřila. Uvedený postup žalobkyně, spolu s lustrací žalované v příslušných registrech, lze jen stěží označit jako aktivní zjišťování schopnosti žalované splácet úvěr. Primárním smyslem povinnosti věřitele posuzovat úvěruschopnost dlužníka, je právě ochrana individuálního spotřebitele před přijetím neuvážených a nezodpovědných rozhodnutí (k tomu srovnej rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 25. 7. 2018, sp. zn. 33 Cdo 2178/2018). Výdaje žalované byly ověřeny zcela nedostatečným způsobem, na základě čehož nemohla žalobkyně učinit kvalifikovaný závěr o schopnosti žalované sjednaný úvěr splácet bez důvodných pochybností. S ohledem na uvedené nebylo možné než dospět k závěru, že uzavřená smlouva je dle § 9 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru ve spojení s § 580 odst. 1 o. z. neplatná, když žalobkyně poskytla žalované úvěr, přestože ve smyslu § 86 zákona o spotřebitelském úvěru nesplnila svou zákonnou povinnost řádně posoudit úvěruschopnost spotřebitele na základě nezbytných, spolehlivých, dostatečných a přiměřených informací, ani povinnost posoudit schopnost spotřebitele splácet sjednané pravidelné splátky spotřebitelského úvěru na základě porovnání příjmů a výdajů. Poskytnutí úvěru tak v daném případě nejen odporuje zákonu, ale též zjevně narušuje veřejný pořádek, a proto je smlouva uzavřená mezi žalobkyní a žalovanou ve smyslu § 588 o. z. absolutně neplatná. K absolutní neplatnosti soud přihlíží z úřední povinnosti, tedy i bez námitky dotčených stran.

22. Žalobkyně i žalovaná mají dle § 2993 o. z. právo na vydání toho, co každá z nich na základě tohoto neplatného závazku plnila. Žalobkyně žalované poskytla částku 150.000 Kč a žalovaná již uhradila částku 64.257,18 Kč. Žalovanou již uskutečněné splátky lze na dluh z bezdůvodného obohacení započíst, aniž by bylo zapotřebí projevu směřujícího k započtení (shodně viz usnesení Nejvyššího soudu sp. zn. 23 Cdo 3008/2007 ze dne 30. 4. 2009). Žalovaná tedy zůstala žalobkyni dlužna částku 85.742,82 Kč. Splatnost tohoto dluhu nastala dnem 4. 8. 2023, kdy uplynula lhůta, kterou žalobkyně v souladu s ust. § 1958 odst. 2 o. z. poskytla žalované ve výzvě ze dne datum. Jelikož žalovaná žalobkyni dluh ve stanovené lhůtě nesplnila, dostala se ve smyslu ust. § 1968 o. z. do prodlení, a to ode dne 5. 8. 2023. Žalobkyni přísluší podle § 1970 o. z. i úroky z prodlení. Jelikož výše úroků z prodlení nebyla mezi účastníky sjednána, soud rozhodl o povinnosti žalovaného zaplatit z přiznané částky zákonný úrok z prodlení ve výši dle nařízení vlády č. 351/2013 Sb., v platném znění, která činí pro rozhodné období 15 % p. a., (výrok I.). Ve zbytku požadované jistiny, smluvního úroku a úroku z prodlení v zákonné výši soud žalobu jako nedůvodnou na základě shora uvedených důvodů zamítl (výrok II).

23. O náhradě nákladů řízení (výrok III.) rozhodl soud podle ustanovení § 142 odst. 2 o. s. ř., když žalobkyně byla úspěšná pouze z části. Ve vztahu k celkové žalované částce byla žalobkyně v řízení úspěšnější o 55,06 %, když její úspěch činí 77,53 % a neúspěch 22,47 %. Žalobkyně má proto právo na náhradu 55,06 % všech účelně vynaložených nákladů řízení, které jsou reprezentovány částkou 33.769,52 Kč, tedy na částku 18.596,87 Kč. Účelně vynaložené náklady žalobkyně sestávají ze zaplaceného soudního poplatku v částce 4.424 Kč a z nákladů na zastoupení advokátem dle vyhlášky č. 177/1996 Sb., advokátního tarifu (dále jen„ a. t.”), tedy odměna za 4 úkony právní služby (převzetí a příprava zastoupení, sepis kvalifikované výzvy, sepis žaloby a účast při jednání) po 5.540 Kč, paušální náhrada k těmto 4 úkonům po 300 Kč, náhrada za promeškaný čas za 4 půlhodiny po 100 Kč, cestovné osobním vozidlem k ústnímu jednání v částce 492,50 Kč (ve výši ½ z částky 985 Kč – účast na 2 jednáních u zdejšího soudu) a daň z přidané hodnoty ve výši 21 % z částky 24.252,5 Kč ve výši 5093,02 Kč.

24. Lhůta k plnění byla soudem určena dle ust. § 160 odst. 1 o.s.ř. jako zákonná třídenní, místo plnění náhrady nákladů podle § 149 odst. 1 o.s.ř.

Proti tomuto rozsudku lze podat odvolání do 15 dnů ode dne doručení jeho písemného vyhotovení, a to ke Krajskému soudu v Praze, prostřednictvím Okresního soudu v Nymburce. Odvolání je třeba podat ve dvojím vyhotovení.

Nesplní-li žalovaná povinnosti uložené jí tímto rozsudkem v uvedených lhůtách, může se žalobkyně domáhat po jeho právní moci výkonu rozhodnutí u soudu.

Cited legal provisions:
§  nař. vl. č. 351/2013 Sb.
§ 142 z. č. 99/1963 Sb.
§ 1970 z. č. 89/2012 Sb.
§ 1968 z. č. 89/2012 Sb.
§ 1810 z. č. 89/2012 Sb.
§  vyhl. č. 177/1996 Sb.
§ 149 z. č. 99/1963 Sb.
§ 160 z. č. 99/1963 Sb.
§ 2395 z. č. 89/2012 Sb.
§ 588 z. č. 89/2012 Sb.
§ 2993 z. č. 89/2012 Sb.
§ 1958 z. č. 89/2012 Sb.
§ 580 z. č. 89/2012 Sb.
§ 2 z. č. 257/2016 Sb.