Decision date: 2022-07-21

Okresní soud v Opavě rozhodl soudcem Mgr. Vítězslavem Špalkem ve věci

žalobkyně: ; právnická osoba, IČO

sídlem adresa žalobkyně

; zastoupená advokátem Mgr. jméno příjmení, anonymizováno.

sídlem adresa

proti

žalované: ; celé jméno žalované, datum narození

bytem adresa žalované

o zaplacení částky 30 932,61 Kč s příslušenstvím

I. Žaloba, podle které je žalovaná povinna zaplatit žalobkyni částku ve výši 18 607,81 Kč s kapitalizovaným úrokem ve výši 7 833,80 Kč, s úrokem ve výši 8,50 % ročně z částky 29 965,33 Kč od 15. 2. 2022 do zaplacení, s kapitalizovaným zákonným úrokem z prodlení ve výši 553,46 Kč, se zákonným úrokem z prodlení ve výši 8,50 % ročně z částky 18 607,81 Kč od 15. 2. 2022 do zaplacení, se zamítá.

II. Žalovaná je povinna zaplatit žalobkyni částku ve výši 12 324,80 Kč se zákonným úrokem z prodlení ve výši 8,50 % ročně z částky 12 324,80 Kč od 16. 11. 2021 do zaplacení, a to vše do tří dnů od právní moci rozsudku

III. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

1. Žalobou podanou soudu dne datum se žalobkyně vůči žalované domáhá zaplacení částky 30 932,61 Kč spolu se zákonným úrokem z prodlení, kapitalizovaným zákonným úrokem z prodlení a úrokem 29,88 % specifikovaným ve výroku v odst. I. s odůvodněním, že žalovaná uzavřela se žalobkyní dne datum smlouvu o revolvingovém úvěru číslo jejíž nedílnou součástí jsou Úvěrové podmínky žalobkyně, na základě které byl žalované poskytnut v souladu s úvěrovou smlouvou úvěr s úvěrovým rámcem 30 000 Kč. Žalovaná se zavázala úvěr řádně a včas splácet v pravidelných měsíčních splátkách ve výši určené v úvěrové smlouvě, tj. 3,05 % z aktuální dlužné částky, přičemž na základě smlouvy byla v jednotlivých splátkách zahrnuta příslušná část úvěru, pravidelné poplatky a úroky. Splatnost pravidelné měsíční splátky byla dle úvěrové smlouvy a úvěrových podmínek dohodnuta vždy na 20. den v kalendářním měsíci s tím, že první splátka se stává splatnou k 20. dni kalendářního měsíce následujícího po kalendářním měsíci, ve kterém došlo k prvnímu čerpání revolvingového úvěru. Dále žalobkyně tvrdila, že v průběhu trvání úvěrového vztahu žalovaná čerpala celkem částku 31 357,80 Kč a na poskytnutý úvěr žalovaná uhradila celkem částku 19 033 Kč. Jelikož tak žalovaná porušila svůj závazek, žalobkyně využila svého oprávnění sjednaného v odst. 6.1 úvěrových podmínek, tedy možnost zesplatnit úvěr a požadovat okamžité zaplacení celé dlužné částky v případě, že se žalovaná dostala do prodlení se splácením alespoň dvou splátek nebo do prodlení s placením jedné splátky po dobu delší než 3 měsíce a proto úvěr zesplatnila ke dni 15. 11. 2021, přičemž žalovaná byla vyzvána ke splacení celého úvěru dopisem ze dne datum. Jelikož žalovaná na výzvu nereagovala a po zesplatnění neuhradila žádnou splátku, dluží celkem částku 30 932,61 Kč, která sestává z neuhrazené jistiny ve výši 29 965,33 Kč, dále z poplatků za pojištění v částce 137,28 Kč, poplatků na vymáhání 330 Kč a smluvní pokuty 500 Kč. Žalované byla před podáním žaloby zaslána žalobkyní výzva k úhradě, na tuto výzvu však nereagovala.

2. Žalované byla doručena žaloba včetně předvolání k jednání soudu dne datum.

3. Soud dále pokračoval v řízení dle § 101 odst. 2 a 3 o.s.ř., jestliže žalobkyně se z jednání omluvila a žalovaná se k jednání nedostavila, k nároku žalobkyně se nevyjádřila, a rozhodl dle obsahu spisu a předložených listinných důkazů.

4. Soud z úvěrové smlouvy číslo ze dne datum, formuláře pro standardní informace o spotřebitelském úvěru, sazebníku poplatků žalobkyně, výpisu úhrad, čerpání a splátek k datum, předžalobní výzvy k plnění ze dne datum, vzal soud za prokázány skutečnosti podrobně tvrzené žalobkyní v žalobě, na která proto soud pro stručnost odkazuje.

5. Na základě shora uvedených důkazů proto soud vzal za prokázáno, že žalovaná a žalobkyně mezi sebou uzavřely úvěrovou smlouvu, na základě které žalobkyně poskytla žalované revolvingový úvěr s rámcem 30 000 Kč, který se žalovaná zavázala splácet řádně a včas splácet v pravidelných měsíčních splátkách ve výši určené v úvěrové smlouvě, tj. 3,05 % z aktuální dlužné částky, přičemž na základě smlouvy byla v jednotlivých splátkách zahrnuta příslušná část úvěru, pravidelné poplatky a úroky. Splatnost pravidelné měsíční splátky byla dle úvěrové smlouvy a úvěrových podmínek dohodnuta vždy na 20. den v kalendářním měsíci s tím, že první splátka se stává splatnou k 20. dni kalendářního měsíce následujícího po kalendářním měsíci, ve kterém došlo k prvnímu čerpání revolvingového úvěru. Dále žalobkyně tvrdila, že v průběhu trvání úvěrového vztahu žalovaná čerpala celkem částku 31 357,80 Kč a na poskytnutý úvěr žalovaná uhradila celkem částku 19 033 Kč. Jelikož tak žalovaná porušila svůj závazek, žalobkyně využila svého oprávnění sjednaného v odst. 6.1 úvěrových podmínek, tedy možnost zesplatnit úvěr a požadovat okamžité zaplacení celé dlužné částky v případě, že se žalovaná dostala do prodlení se splácením alespoň dvou splátek nebo do prodlení s placením jedné splátky po dobu delší než 3 měsíce a proto úvěr zesplatnila ke dni 15. 11. 2021, přičemž žalovaná byla vyzvána ke splacení celého úvěru dopisem ze dne datum. Jelikož žalovaná na výzvu nereagovala a po zesplatnění neuhradila žádnou splátku, dluží celkem částku 30 932,61 Kč, která sestává z neuhrazené jistiny ve výši 29 965,33 Kč, dále z poplatků za pojištění v částce 137,28 Kč, poplatků na vymáhání 330 Kč a smluvní pokuty 500 Kč. Požadovaný úrok 29,88 % ročně představuje obchodní úrok z jistiny ode dne sepsání žaloby do zaplacení. Žalobkyně tvrdila k posouzení schopnosti žalované splácet úvěr, že tato je na rodičovské dovolené s příjmem 7 600 Kč měsíčně představujícím sociální dávky, že byla ohledně ní provedena kontrola v registru příjmení a příjmení, a proto dovodila, že žalovaná je schopná splácet předmětný úvěr.

6. V posuzované věci pak soud dospěl k závěru, že žalobkyně a žalovaná uzavřely smlouvu o úvěru ve smyslu ust. § 2395 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (dále jen „občanský zákoník“), část obsahu smlouvy určily odkazem na smluvní podmínky stranám známé (§ 1751 odst. 1 občanského zákoníku). Přitom se jedná o úvěr spotřebitelský ve smyslu ustanovení § 2 odst. 1 zákona č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru. Soud se proto předně zabýval otázkou platnosti uzavřené smlouvy o spotřebitelském úvěru ve smyslu ustanovení § 87 zákona o spotřebitelském úvěru, tedy náležitého posouzení úvěruschopnosti spotřebitele ve smyslu ustanovení § 86 tohoto zákona ze strany žalobkyně.

7. Podle § 86 odst. 1 zákona č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru, poskytovatel před uzavřením smlouvy o spotřebitelském úvěru nebo změnou závazku z takové smlouvy spočívajícím ve významném navýšení celkové výše spotřebitelského úvěru posoudí úvěruschopnost spotřebitele na základě nezbytných, spolehlivých, dostatečných a přiměřených informací získaných od spotřebitele, a pokud je to nezbytné, z databáze umožňující posouzení úvěruschopnosti spotřebitele nebo i z jiných zdrojů. Poskytovatel poskytne spotřebitelský úvěr jen tehdy, pokud z výsledku posouzení úvěruschopnosti spotřebitele vyplývá, že nejsou důvodné pochybnosti o schopnosti spotřebitele spotřebitelský úvěr splácet.

8. Podle ustanovení § 86 odst. 2 téhož zákona poskytovatel při posouzení úvěruschopnosti spotřebitele posuzuje zejména schopnost spotřebitele splácet sjednané pravidelné splátky spotřebitelského úvěru, a to na základě porovnání příjmů a výdajů spotřebitele a způsobu plnění dosavadních dluhů. Hodnotu majetku přitom zohledňuje tehdy, jestliže ze smlouvy o spotřebitelském úvěru vyplývá, že spotřebitelský úvěr má být částečně nebo úplně splacen výnosem z prodeje majetku spotřebitele, nikoli pravidelnými splátkami, nebo jestliže z finanční situace spotřebitele vyplývá, že bude schopen splácet spotřebitelský úvěr bez ohledu na své příjmy.

9. Podle ustanovení § 87 odst. 1 téhož zákona, poskytne-li poskytovatel spotřebiteli spotřebitelský úvěr v rozporu s § 86 odst. 1 větou druhou, je smlouva neplatná. Spotřebitel může uplatnit námitku neplatnosti v tříleté promlčecí lhůtě běžící ode dne uzavření smlouvy. Spotřebitel je povinen vrátit poskytnutou jistinu spotřebitelského úvěru v době přiměřené jeho možnostem.

10. V daném případě žalobkyně k otázce posouzení úvěruschopnosti obvykle tvrdí, že ke svojí zákonné povinnosti prověřování bonity spotřebitele přistupuje důsledným zjišťováním jeho kreditního skóre, kdy tímto procesem je posuzována spotřebitelova příjmová a výdajová stránka a dále jsou přezkoumávány klientské informace o proměnných, jako například věk, vzdělání, zdroj příjmů, rodinný stav, počet dětí, způsob bydlení a podobně, kdy pro tento účel je využíván statistický model, jehož výstupem je pravděpodobnost dodržení úvěrových závazků ze strany klienta. Pro předcházení předlužení klienta zajišťuje žalobkyně kontrolu bonity klienta, jejímž výsledkem je limit nejvyšší měsíční splátky, v rámci něhož je ověřována schopnost klienta splácet další finanční závazky a hradit nezbytné životní výdaje. K tomu dále uvedla, že zohledňováno je rodinné postavení klienta, zejména vyživovací povinnosti, příjem partnera, případně další skutečnosti, a vyvstává-li navzdory takto podrobnému přezkumu pochybnost o pravosti tvrzení klienta, přistupuje úvěrující subjekt k žádosti o předložení potvrzení o výši příjmu nebo výpisu z bankovního účtu, ověření údajů o zaměstnání a podobně. Existenci případných dalších pochybností ohledně bonity klienta minimalizuje žalobkyně kontrolou klienta v externích registrech, kdy jsou k tomu využívány úvěrové registry příjmení a NRKI. V této věci brala žalobkyně v úvahu, že měsíční příjem žalované představující dávku v mateřství činí částka, žalovaná je svobodná, má jedno nezletilé dítě a má výdaje s domácností částka, když příjem ostatních členů domácnosti je částka, tedy žalobkyně dovozuje, že bylo ve finančních možnostech žalované tento úvěr splácet, že řádně posoudila úvěruschopnosti žalované.

11. S výše uvedeným závěrem žalobkyně se nelze ztotožnit. Žalobkyně předně ani na výzvu soudu nebyla schopna doložit, z jakých příjmů a výdajů žalované vycházela. K prokázání těchto skutečností žalobkyně předložila soudu toliko úvěrovou kartu klienta a výpis z jeho bankovního účtu. Je proto zřejmé, že žalobkyně na základě údajů, které měla k dispozici (aniž by vůbec doložila, nebo alespoň tvrdila, že ověřila jejich původ – nestačí totiž tyto ověřovat jen při pochybnostech o jejich správnosti, ale vždy, tzn. taková pochybnost je zde dána automaticky, tzn. presumuje se, jinak by se o skutečné ověření bonity klienta a posouzení jeho schopnosti splácet úvěr nejednalo - k čemu by bylo totiž takové ověřování, když klient - zákazník si může vymyslet svůj příjem a příjem ostatních členů domácnosti navíc nespecifikovaných v podstatě jakýkoliv), situaci žalované vyhodnotila zjevně nesprávně. Podle ust. § 86 zákona č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru, totiž poskytovatel před uzavřením smlouvy o spotřebitelském úvěru nebo změnou závazku z takové smlouvy spočívajícím ve významném navýšení celkové výše spotřebitelského úvěru posoudí úvěruschopnost spotřebitele na základě nezbytných, spolehlivých, dostatečných a přiměřených informací získaných od spotřebitele. Na tomto místě soud zdůrazňuje, že zákonným požadavkem je tedy právě také to, aby poskytovatel úvěru vycházel ze spolehlivých informací získaných od spotřebitele. Nemůže se tak spokojit pouze s prohlášením spotřebitele, ale spotřebitel k objektivnímu posouzení poskytovateli úvěru musí tyto údaje doložit, neboli prokázat s tím, že bez toho poskytovatel úvěru nesplní svou zákonnou povinnost, čehož následkem je neplatnost takové smlouvy.

12. Za té situace proto žalobkyně nevyhověla zákonnému požadavku uvedenému v ustanovení § 87 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru a tudíž uzavřená smlouva je neplatná. K této neplatnosti přitom soud přihlédne vždy z úřední povinnosti, byť jazykové vyjádření obsažené ve větě druhé tohoto ustanovení by mohlo svádět k domněnce, že se jedná o neplatnost relativní. Evropský soudní dvůr však již mnohokráte ve svých rozhodnutích konstatoval, že (evropské) směrnice nesmí být v různých členských státech vykládány a aplikovány různě. Proto přesto, že naše úprava zavádí nově relativní neplatnost, k této neplatnosti se přihlédne vždy v jakékoliv fázi řízení a je to poskytovatel úvěru, který má povinnost posoudit a jediný nese následek nedostatečného posouzení úvěruschopnosti dlužníka - jiný výklad by totiž znamenal materiální obsolentnost této právní normy, kterou zákonodárce v žádném případě nemohl sledovat. Byl by tím totiž popřen samotný smysl právní úpravy ochrany spotřebitele vybudovaný na narovnání nerovného postavení spotřebitele vůči podnikateli pozitivním zásahem ze strany soudu (nerovné postavení spočívá jak v ekonomické síle spotřebitele vůči poskytovateli úvěru, tak v úrovni jeho informovanosti), pokud by takový zásah ze strany soudu závisel na námitce spotřebitele.

13. Soud uzavřel, že smlouva uzavřená se žalovanou jako platná neobstojí, k této neplatnosti soud přihlédne z úřední povinnosti. Plnění poskytnutá na základě této smlouvy je tedy nutno mezi účastníky vypořádat podle zásad o vydání bezdůvodného obohacení, resp. podle speciální této skutkové podstaty na vydání bezdůvodného obohacení obsažené právě v zákoně o spotřebitelském úvěru, tj. žalovaná je povinna vrátit žalobkyni to, co z neplatné smlouvy inkasovala. Žalovaná načerpala od žalobkyně 31 357,80 Kč, zaplatila žalobkyni dosud 19 033 Kč, pročež jí zbývá uhradit jí 12 324,80 Kč.

14. V projednávané věci je přítomen tzv. cizí prvek spočívající v tom, že žalovaná je státním občanem anonymizováno republiky, ale občanem členského státu Evropské unie žijícím od r. rok na území České republiky v obvodu působnosti podepsaného soudu, když k uzavření smlouvy došlo v České republice, tyto skutečnosti tak nemají vliv na pravomoc podepsaného soudu ani na aplikaci tuzemského práva.

15. Podle § 2991 odst. 1 o. z. kdo se na úkor jiného bez spravedlivého důvodu obohatí, musí ochuzenému vydat, oč se obohatil. Podle § 2991 odst. 2 cit. zák. bezdůvodně se obohatí zvláště ten, kdo získá majetkový prospěch plněním bez právního důvodu, plněním z právního důvodu, který odpadl, protiprávním užitím cizí hodnoty nebo tím, že za něho bylo plněno, co měl po právu plnit sám. Podle § 1970 o. z. po dlužníkovi, který je v prodlení se splácením peněžitého dluhu, může věřitel, který řádně splnil své smluvní a zákonné povinnosti, požadovat zaplacení úroku z prodlení, ledaže dlužník není za prodlení odpovědný. Výši úroku z prodlení stanoví vláda nařízením; neujednají-li strany výši úroku z prodlení, považuje se za ujednanou výše takto stanovená. Nařízením vlády č. 351/2013 Sb. se stanovuje výše úroku z prodlení, která odpovídá ročně výši repo sazby stanovené Českou národní bankou pro první den kalendářního pololetí, v němž došlo k prodlení, zvýšené o 8 procentních bodů.

16. S ohledem na vše výše uvedené je pak také zřejmé, že další nároky žalobkyní uplatněné z neplatně uzavřené smlouvy jí být přiznány nemohly, a proto je soud ve výroku I zamítl.

17. O náhradě nákladů řízení rozhodl soud dle § 142 odst. 2 o. s. ř. s přihlédnutím k tomu, že žalobkyně nebyla převážně úspěšná v tomto sporu na rozdíl od žalované, proto soud vyslovil, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

Proti tomuto rozsudku je možno podat odvolání do 15 dnů ode dne doručení ke Krajskému soudu v Ostravě prostřednictvím podepsaného soudu, písemně ve trojím vyhotovení.

Nesplní-li povinná dobrovolně, co jí ukládá vykonatelné rozhodnutí, může oprávněná podat návrh na výkon rozhodnutí nebo na exekuci.

Cited legal provisions:
§  nař. vl. č. 351/2013 Sb.
§ 142 z. č. 99/1963 Sb.
§ 101 z. č. 99/1963 Sb.
§ 1970 z. č. 89/2012 Sb.
§ 2991 z. č. 89/2012 Sb.
§ 2395 z. č. 89/2012 Sb.
§ 87 z. č. 257/2016 Sb.
§ 86 z. č. 257/2016 Sb.
§ 1751 z. č. 89/2012 Sb.
§ 2 z. č. 257/2016 Sb.