Decision date: 2023-11-10

Okresní soud v Rakovníku rozhodl samosoudcem Mgr. Vladimírem Loutockým ve věci

žalobkyně: osobní údaje žalobkyně

sídlem adresa žalobkyně

zastoupená advokátem JUDr. jméno příjmení

sídlem adresa

proti

žalovanému: osobní údaje žalovaného

bytem adresa žalovaného

o částka s příslušenstvím

I. Žalovaný je povinen zaplatit žalobkyni částku částka, a to do třiceti dnů od právní moci rozsudku.

II. Co do částky částka, kapitalizovaných úroků ve výši částka, úroků ve výši 7,9 % ročně z částky částka od datum do zaplacení, kapitalizovaných zákonných úroků z prodlení ve výši částka a zákonných úroků z prodlení ve výši 15 % ročně z částky částka od datum do zaplacení se žaloba zamítá.

III. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

1. Žalobkyně se domáhala po žalovaném zaplacení částky částka, kapitalizovaných úroků ve výši částka, úroků ve výši 7,9 % ročně z částky částka od datum do zaplacení, kapitalizovaných zákonných úroků z prodlení ve výši částka a zákonných úroků z prodlení ve výši 15 % ročně z částky částka od datum do zaplacení, a to z titulu řádně a včas neuhrazeného spotřebitelského úvěru ve výši částka, který žalobkyně na základě smlouvy o úvěru ze dne datum žalovanému poskytla.

2. Žalovaný se k podané žalobě nijak nevyjádřil.

3. K výzvě soudu, zda žalobkyně splnila povinnost ve smyslu zákona č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru (dále jen„ zákon o spotřebitelském úvěru“), žalobkyně soudu sdělila, že úvěruschopnost žalovaného řádně posoudila zejména na podkladě informací získaných od žalovaného, a dále na podkladě informací z bankovních a nebankovních registrů dlužníků, evidence exekucí a insolvenčního rejstříku. Žalovaný v rámci své žádosti uvedl, že jeho příjem činí částka, což bylo žalobkyní ověřeno potvrzením o výši pracovního příjmu zaměstnance. Žalobkyně následně ověřila také údaje z insolvenčního rejstříku, bankovního i nebankovního registru klientských informací a historie v interní evidenci klientů, přičemž ve vztahu k žalovanému nezjistila žádné negativní skutečnosti. Žalovaný dále uvedl, že jeho výdaje dosahují nulové výše, a proto žalobkyně stanovila prostřednictvím interního ekonomického modelu životní výdaje žalovaného na základě dat sdělených žalovaným v kombinaci s dalšími informacemi na částku ve výši částka měsíčně. V rámci poskytnutého úvěru byl rovněž zkonsolidován předchozí hotovostní úvěr žalovaného u žalobkyně, na nějž žalovaný hradil měsíční splátku ve výši částka. Na podkladě výše uvedeného tak žalobkyně uzavřela, že příjem žalovaného byl dostatečný k pokrytí splátek i životních výdajů, kdy žalovanému po odečtení nového splátkového zatížení ve výši částka zbývala částka částka k pokrytí životních výdajů, tj. částka převyšující žalobkyní stanovené životní výdaje žalovaného. Žalobkyně rovněž doplnila, že žalovaný na poskytnutý úvěr uhradil pouze částku v celkové výši částka.

4. Ve věci bylo rozhodnuto jen na základě předložených listinných důkazů bez nařízení jednání za podmínek § 115a zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád (dále jen „o. s. ř.“), neboť žalobkyně s tímto výslovně předem souhlasila a žalovaný se ve stanovené lhůtě nevyjádřil, soud měl proto za to, že nemá námitek (§ 101 odst. 4 o. s. ř.).

5. Ze žádosti o poskytnutí úvěrového produktu ze dne datum vyplynulo, že žalovaný v rámci své žádosti uvedl, že je svobodný, žije u rodičů a jeho jediný měsíční příjem činí příjem ze zaměstnání u společnosti právnická osoba ve výši částka, který byl žalobkyní ověřen potvrzením o příjmu žalovaného. Náklady žalovaný uvedl v nulové výši, stejně jako výši splátek mimo rámec žalobkyně, s tím, že splátky jiných úvěrů žalovaného u žalobkyně budou načteny automaticky.

6. Ze smlouvy o úvěru ze dne datum soud zjistil, že žalobkyně poskytla žalovanému peněžní prostředky v celkové výši částka a žalovaný se zavázal poskytnuté prostředky spolu s úrokem ve výši 7,90 % ročně při roční procentní sazbě nákladů 8,55 % uhradit ve 120 měsíčních splátkách po částka, nejpozději do datum.

7. Z pracovní smlouvy a potvrzení zaměstnavatele o výši pracovního příjmu zaměstnance ze dne datum soud dále zjistil, že žalovaný byl od datum zaměstnán jako automechanik a jeho průměrný měsíční příjem za posledních 12 měsíců činil částka.

8. Z výpisu z úvěrového účtu za období do datum vyplynulo, že žalovaný vyčerpal dne datum částku v celkové výši částka a následně úvěr postupně splácel.

9. Z předžalobní výzvy k plnění ze dne datum včetně podacího archu soud zjistil, že žalobkyně ještě před podáním žaloby vyzvala žalovaného k úhradě částky v celkové výši částka, a to z titulu poskytnutého a řádně neuhrazeného úvěru z výše uvedené úvěrové smlouvy s tím, že v případě neuhrazení této částky bude žalobkyně svůj nárok vymáhat soudní cestou.

10. Po právní stránce soud uplatněný nárok posoudil podle zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (dále jen„ o. z.“), a také podle zákona o spotřebitelském úvěru (§ 3016 o. z.).

11. Podle § 2395 o. z. smlouvou o úvěru se úvěrující zavazuje, že úvěrovanému poskytne na jeho požádání a v jeho prospěch peněžní prostředky do určité částky a úvěrovaný se zavazuje poskytnuté peněžní prostředky vrátit a zaplatit úroky.

12. Podle § 2399 odst. 1 o. z. úvěrovaný vrátí úvěrujícímu poskytnuté peněžní prostředky v dohodnuté době.

13. Podle § 2 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru spotřebitelským úvěrem je odložená platba, peněžitá zápůjčka, úvěr nebo obdobná finanční služba poskytovaná nebo zprostředkovaná spotřebiteli.

14. Podle § 86 zákona o spotřebitelském úvěru poskytovatel před uzavřením smlouvy o spotřebitelském úvěru nebo změnou závazku z takové smlouvy spočívající ve významném navýšení celkové výše spotřebitelského úvěru posoudí úvěruschopnost spotřebitele na základě nezbytných, spolehlivých, dostatečných a přiměřených informací získaných od spotřebitele, a pokud je to nezbytné, z databáze umožňující posouzení úvěruschopnosti spotřebitele nebo i z jiných zdrojů. Poskytovatel poskytne spotřebitelský úvěr jen tehdy, pokud z výsledku posouzení úvěruschopnosti spotřebitele vyplývá, že nejsou důvodné pochybnosti o schopnosti spotřebitele spotřebitelský úvěr splácet (odst. 1). Poskytovatel při posouzení úvěruschopnosti spotřebitele posuzuje zejména schopnost spotřebitele splácet sjednané pravidelné splátky spotřebitelského úvěru, a to na základě porovnání příjmů a výdajů spotřebitele a způsobu plnění dosavadních dluhů. Hodnotu majetku přitom zohledňuje tehdy, jestliže ze smlouvy o spotřebitelském úvěru vyplývá, že spotřebitelský úvěr má být částečně nebo úplně splacen výnosem z prodeje majetku spotřebitele, nikoli pravidelnými splátkami, nebo jestliže z finanční situace spotřebitele vyplývá, že bude schopen splácet spotřebitelský úvěr bez ohledu na své příjmy (odst. 2).

15. Podle § 87 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru ve znění účinném do 28. 5. 2022 poskytne-li poskytovatel spotřebiteli spotřebitelský úvěr v rozporu s § 86 odst. 1 větou druhou, je smlouva neplatná. Spotřebitel může uplatnit námitku neplatnosti v tříleté promlčecí lhůtě běžící ode dne uzavření smlouvy. Spotřebitel je povinen vrátit poskytnutou jistinu spotřebitelského úvěru v době přiměřené jeho možnostem.

16. Podle § 588 věta první o. z. soud přihlédne i bez návrhu k neplatnosti právního jednání, které se zjevně příčí dobrým mravům, anebo které odporuje zákonu a zjevně narušuje veřejný pořádek.

17. Soud se v prvé řadě zabýval tím, zda mezi žalobkyní a žalovaným došlo k platnému uzavření shora uvedené smlouvy, kterou soud posoudil jako smlouvu o úvěru podle § 2395 a následujících o. z. Zároveň se však ve smyslu § 2 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru jedná o spotřebitelský úvěr a také o spotřebitelskou smlouvu podle § 1810 a následujících o. z., přičemž zákon o spotřebitelském úvěru do českého právního řádu zavedl povinnost věřitele (poskytovatele spotřebitelského úvěru) ještě před uzavřením smlouvy posoudit s odbornou péčí úvěruschopnost spotřebitele. Takový postup zahrnuje též povinnost ověřit podstatné informace poskytnuté spotřebitelem svědčící o jeho schopnosti splácet sjednaný spotřebitelský úvěr, neboť teprve poté smí věřitel úvěr poskytnout. Věřitel je tedy povinen náležitě a aktivně zjišťovat schopnost spotřebitele splácet úvěr a vyžadovat také doklady k jeho tvrzením. Své povinnosti postupovat s odbornou péčí při posouzení úvěruschopnosti přitom nedostojí, vyjde-li jen z objektivně nijak nedoloženého osobního prohlášení dlužníka o jeho osobních, výdělkových a majetkových poměrech. Dostatečnými informacemi dokladující úvěruschopnost spotřebitele totiž nejsou míněny informace získané pouze od spotřebitele, odborná péče předpokládá údaje, které dlužník věřiteli uvedl, ověřit, resp. objektivně podložit (k tomu srov. zejména rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 25. 7. 2018, sp. zn. 33 Cdo 2178/2018).

18. Rozhodující okolností pro posouzení věci zdejším soudem je tak skutečnost, zda žalobkyně splnila svou povinnost posoudit úvěruschopnost žalovaného řádně a s odbornou péčí tak, jak jí to pod sankcí neplatnosti ukládá zákon o spotřebitelském úvěru. Otázkou, zda došlo ke splnění této předsmluvní povinnosti poskytovatele spotřebitelského úvěru, je přitom soud povinen zabývat se z úřední povinnosti (srov. např. nález Ústavního soudu ze dne datum, sp. zn. III. ÚS 4129/18). Z výsledků posouzení úvěruschopnosti spotřebitele má kromě toho vyplývat, pokud je úvěr poskytnut, že zde nejsou žádné důvodné pochybnosti o schopnosti spotřebitele splácet sjednané splátky. Jedině tak totiž splní poskytovatel úvěru i svou obecnou povinnost jednat čestně, transparentně a zohlednit též práva a zájmy spotřebitele, aniž by to znamenalo, že tím presumuje jeho nepoctivost.

19. Dále platí, že účelem § 87 zákona o spotřebitelském úvěru je, krom ochrany spotřebitele, postih poskytovatele spotřebitelského úvěru, jenž nedostatečně posoudil úvěruschopnost žadatele o úvěr, neboť upřednostnil svůj ekonomický zájem tento úvěr poskytnout, čímž však zapříčinil neplatnost úvěrové smlouvy. Jde o soukromoprávní sankci, jejímž faktickým důsledkem je ztráta zisku v podobě smluvních úroků a dalších poplatků za poskytnutí spotřebitelského úvěru. Zákon také v zájmu ochrany spotřebitele stanoví, že poskytnutou jistinu není povinen vrátit ihned, ale v době odpovídající jeho možnostem. Není-li ji tedy zjevně schopen vrátit najednou, v soudem určené lhůtě k plnění, musí být povinnost k vrácení poskytnuté jistiny rozložena v čase, neboli spotřebitel je povinen ji vrátit v takových splátkách, v jakých je schopen splácet. Z toho rovněž plyne, že vrací-li spotřebitel poskytnutou jistinu podle svých možností, nemůže se dostat do prodlení, takže poskytovateli úvěru nemůže vzniknout ani nárok na zákonné úroky z prodlení podle § 1970 o. z. (k tomu srov. především rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 20. 4. 2022, sp. zn. 33 Cdo 3675/2021).

20. V posuzované věci pak soud na podkladě provedeného dokazování dospěl k závěru, že žalobkyně při posuzování úvěruschopnosti žalovaného nepostupovala s řádnou péčí odborníka a nebylo spolehlivě zjištěno, že žalovaný bude schopen dostát svým závazkům. Ze žádosti o poskytnutí úvěrového produktu a potvrzení zaměstnavatele žalovaného vyplynulo, že žalobkyně sice řádně zjistila a předloženým potvrzením zaměstnavatele ověřila výši měsíčního příjmu žalovaného, avšak žádným způsobem neověřila výši jeho měsíčních výdajů. Pokud totiž žalovaný v rámci jím podané žádosti uvedl, že jeho mandatorní výdaje dosahují (s výjimkou předchozího splátkového zatížení) nulové výše, je takováto informace zcela zjevně nepravdivá, a bylo povinností žalobkyně výši nákladů žalovaného zkoumat a vyžádat si za tímto účelem od žalovaného doložení výše výdajů na domácnost a jeho dalších běžných výdajů (k tomu srov. obdobně rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 1. 4. 2015, sp. zn. 1 As 30/2015, a rozsudek Soudního dvora Evropské unie ze dne datum ve věci C číslo, právnická osoba v . jméno příjmení a další). Žalobkyně však k výzvě zdejšího soudu k doplnění tvrzení a označení a předložení důkazů, z nichž lze dovodit, že řádně posoudila úvěruschopnost žalovaného, pouze uvedla, že si za tímto účelem vyžádala informace z řady rejstříků a své interní evidence, což však nijak nedoložila, a současně ani netvrdila, že by si potřebné informace od žalovaného před poskytnutím úvěru vyžádala, popř. si alespoň výpisem z účtu žalovaného ověřila jeho finanční toky, resp. rezervy. Žalobkyně se tak namísto vyžádání potřebných údajů od žalovaného, jak to vyžaduje výše citovaná judikatura i litera zákona, při stanovení výdajů žalovaného zcela nekriticky spokojila s výstupem z ekonomického statistického modelu (k nedostatečnosti tohoto postupu žalobkyně ve vztahu k posouzení úvěruschopnosti žalovaného s odbornou péčí viz níže a dále srov. např. usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dne 10. 11. 2022, sp. zn. 12 VSOL 273/2022).

21. Lze tedy shrnout, že ověřování úvěruschopnosti žalovaného bylo v daném případě ze strany žalobkyně pouze formální záležitostí, neboť žalobkyně zjevně nevyvinula za účelem zjištění, zda je žalovaný skutečně schopen spotřebitelský úvěr s ohledem na své mandatorní výdaje splácet, dostatečnou snahu o posouzení jeho reálné situace.

22. Soud přitom na tomto místě považuje za stěžejní vyjádřit se k právní argumentaci žalobkyně, která se odvolávala na judikaturu Nejvyššího soudu, konkrétně usnesení ze dne 1. 7. 2020, sp. zn. 20 Cdo 1522/2020, a usnesení ze dne 18. 1. 2022, sp. zn. 33 ICdo 27/2021. K tomu je třeba podotknout, že obě citovaná rozhodnutí Nejvyššího soudu dospěla k závěru, že úvěrující postupovali při posouzení úvěruschopnosti úvěrovaných s odbornou péčí, neboť schopnost úvěrovaných poskytnutý úvěr splácet posoudili mimo údajů poskytnutých úvěrovanými také na základě dalších informací zejména v podobě poznatků z interních a externích databází, což také soudu řádně doložili. V nyní posuzované věci je však třeba na podkladě citované judikatury ve spojení s výše uvedenými skutkovými zjištěními zdejšího soudu dospět ve vztahu k posouzení úvěruschopnosti žalovaného s odbornou péčí ke zcela opačnému závěru. V řízení totiž nebylo žádným způsobem prokázáno, že by žalobkyně ověřovala výdajovou stránku rozpočtu žalovaného jinak, než na základě neověřených a ničím nepodložených informací poskytnutých žalovaným, tedy jednak výzvou žalovaného k doložení jeho měsíčních výdajů, popř. prostřednictvím poznatků z externích či interních databází, ale naopak se v otázce výdajů žalovaného spokojila s výstupem ze statistického modelu. K užití statistického modelu přitom soud podotýká, že posouzení úvěruschopnosti není statistickou záležitostí, jeho smyslem totiž není zjistit, zda by průměrná osoba v postavení žadatele o úvěr byla schopna poskytnutý úvěr splácet, ale účelem této zákonné úpravy je zjistit, zda v daném případě právě tento a nikoli jiný dlužník bude schopen dostát svým závazkům. Jde o konkrétního žadatele a jeho úvěruschopnost, nikoli o úvěruschopnost obecnou, ta by pro určitou smlouvu s určitým způsobem nastavenými parametry postrádala smysl. Tento závěr platí pak tím spíše v případech, kdy by mohlo jít ze strany žadatele o trestný čin úvěrového podvodu, neboť zkoumání úvěruschopnosti s řádnou odbornou péčí, tedy s objektivně podloženými údaji, které případně mohou vést k závěru o úvěruschopnosti daného žadatele, chrání rovněž zájem poskytovatele, aby byl následně poskytnutý úvěr skutečně splacen. Nelze jistě žádat, aby poskytovatel úvěru ověřoval tvrzení žadatele do detailních podrobností, avšak pro závěr o úvěruschopnosti žadatele je třeba, aby byl doložen nejen jeho příjem, ale i pravidelné měsíční výdaje, k čemuž dostačují např. nájemní smlouva, smlouvy o případných dalších úvěrech či zápůjčkách anebo výpisy z účtu, z nich jsou obvykle jak pravidelné výdaje, tak příjmy žadatele o úvěr dobře patrné.

23. Soudu tak nezbývá než konstatovat, že majetkové poměry žalovaného nebyly žalobkyní zjišťovány s odbornou péčí, v důsledku čehož ze strany žalobkyně nemohl být učiněn kvalifikovaný závěr o úvěruschopnosti žalovaného. S ohledem na uvedené nebylo možné než dospět k závěru, že daná smlouva o spotřebitelském úvěru je podle § 9 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru neplatná. Zákonná povinnost posouzení úvěruschopnosti přitom chrání nejen vlastního spotřebitele před negativními důsledky jeho případné neschopnosti úvěr splácet, ale zprostředkovaně též společnost jako celek, neboť předchází negativním sociálním důsledkům předlužení a insolvence v podobě pádu spotřebitele a osob na něm závislých do veřejné sociální sítě, narušení rodinných a sociálních vztahů apod. (srov. již citovaný rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 33 Cdo 2178/2018). Poskytnutí úvěru tudíž v daném případě nejen odporuje zákonu, ale také zjevně narušuje veřejný pořádek, a proto je smlouva uzavřená mezi žalobkyní a žalovaným ve smyslu § 588 o. z. neplatná i z tohoto důvodu.

24. Jestliže tedy žalobkyně přes neplatnost smlouvy poskytla žalovanému částku ve výši částka, plnila bez právního důvodu, a vzniklo jí tak ve smyslu speciálního ustanovení § 87 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru právo na vrácení bezdůvodného obohacení, tedy toho, co sama plnila. Žalovaný přitom dosud na poskytnutý úvěr uhradil pouze částku ve výši částka.

25. Z těchto důvodů tudíž soud žalobě vyhověl pouze co do částky částka představující rozdíl mezi jistinou poskytnutého úvěru a žalovaným dosud uhrazenou částkou, tj. v částce, o kterou se žalovaný na úkor žalobkyně bezdůvodně obohatil, a doposud ji žalobkyni nezaplatil. S ohledem na relativně vyšší peněžitou povinnost přitom soud ve smyslu § 160 odst. 1 o. s. ř. a § 87 odst. 1 věta třetí zákona o spotřebitelském úvěru stanovil lhůtu k plnění v trvání 30 dnů od právní moci rozsudku, která je dle přesvědčení soudu přiměřená výši přisouzené částky i okolnostem případu. Ve zbývajícím rozsahu soud žalobu jako nedůvodnou zamítl, a to včetně požadovaných zákonných úroků z prodlení, neboť k vydání uvedeného bezdůvodného obohacení byla žalovanému soudem určena nová doba splatnosti, která neodvisí od výzvy věřitele k plnění, ale od možností dlužníka, jak již shora uvedeno (srov. již citovaný rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 33 Cdo 3675/2021).

26. O náhradě nákladů řízení bylo rozhodnuto podle § 142 odst. 2 o. s. ř., neboť v řízení byl procesně úspěšnější žalovaný, jemuž by tak náležela poměrná část nákladů řízení. Jelikož však žalovanému s ohledem na jeho procesní pasivitu žádné náklady nevznikly, rozhodl soud tak, že žádný z účastníků řízení nemá právo na náhradu nákladů řízení.

Proti tomuto rozsudku lze podat odvolání, a to do 15 dnů ode dne doručení ke Krajskému soudu v Praze prostřednictvím Okresního soudu v Rakovníku.

Nesplní-li povinný dobrovolně, co mu ukládá vykonatelné rozhodnutí, může oprávněný podat návrh na soudní výkon rozhodnutí nebo exekuci.

Cited legal provisions:
§ 142 z. č. 99/1963 Sb.
§ 101 z. č. 99/1963 Sb.
§ 1970 z. č. 89/2012 Sb.
§ 115a z. č. 99/1963 Sb.
§ 160 z. č. 99/1963 Sb.
§ 2395 z. č. 89/2012 Sb.
§ 588 z. č. 89/2012 Sb.
§  z. č. 257/2016 Sb.
§ 2399 z. č. 89/2012 Sb.
§ 3016 z. č. 89/2012 Sb.