Decision date: 2025-07-31

Okresní soud v Bruntále rozhodl samosoudcem Mgr. Tomášem Tankó ve věci

žalobkyně: Jméno žalobkyně., IČO IČO žalobkyně sídlem Adresa žalobkyně zastoupená advokátem Jméno advokáta sídlem Adresa advokáta

proti

žalovanému: Jméno žalovaného, narozený Datum narození žalovaného bytem Adresa žalovaného

o 38 000 Kč s příslušenstvím

I. Žalovaný je povinen zaplatit žalobkyni částku 38 000 Kč se zákonným úrokem z prodlení ve výši 12,75 % ročně z částky 38 000 Kč od 5. 11. 2024 do zaplacení, a to do 3 dnů od právní moci rozsudku.

II. Žaloba se v rozsahu, v němž se žalobkyně domáhala po žalovaném zaplacení nákladů spojených s uplatněním pohledávky ve výši 1 000 Kč, zamítá.

III. Žalovaný je povinen zaplatit žalobkyni náhradu nákladů řízení v částce 3 738 Kč k rukám zástupce žalobkyně, a to do 3 dnů od právní moci rozsudku.

1. Žalobkyně se domáhala po žalovaném zaplacení částky 38 000 Kč se zákonným úrokem z prodlení ve výši 12,75 % ročně z částky 38 000 Kč od 5. 11. 2024 do zaplacení a náklady spojené s uplatněním pohledávky ve výši 1 000 Kč, a to z titulu neuhrazené smlouvy o poskytnutí spotřebitelského úvěru č. hodnota ze dne datum, na základě které žalovaný obdržel od žalobkyně částku 38 000 Kč a nevrátil žalobkyni ničeho. K tomu žalobkyně dodala, že před sjednání smlouvy o poskytnutí spotřebitelského úvěru posuzovala úvěruschopnost žalovaného, kdy zejména posuzovala žalovaného v registru SOLUS, prověřovala žalovaného v centrální evidenci exekucí a v insolvenčním rejstříku, vyžádala si od žalovaného doklad totožnosti a kontrovala platnost předloženého dokladu, a dále si vyžádala od žalovaného výplatní pásky za 3 měsíce a současně kompletní výpis z bankovního účtu žalovaného za 3 měsíce. Na základě tvrzených informací od žalovaného a doložených výpisů z účtu žalovaného, jakož i jeho výplatních pásek, dokončila žalobkyně proces prověřování úvěruschopnosti, kdy shledala, že žalovaný byl úvěruschopný.

2. V souladu s ustanovením § 115a a § 101 odst. 4 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „o. s. ř.“), soud ve věci rozhodl bez nařízení jednání. Žalobkyně souhlasila s rozhodnutím věci bez nařízení jednání v návrhu na vydání elektronického platebního rozkazu. Žalovaný byl v souladu s ustanovením § 115a o. s. ř. vyzván, nechť se vyjádří ve lhůtě 15 dnů od doručení výzvy, zda se vzdává práva účasti na projednávání věci, případně, zda souhlasí s rozhodnutím věci bez nařízení jednání. Žalovaný byl současně poučen, že pokud se ve stanovené lhůtě nevyjádří, bude mít soud v souladu s ustanovením § 101 odst. 4 o. s. ř. za to, že s projednáním a rozhodnutím věci bez nařízení jednání souhlasí; k výzvě se žalovaný nevyjádřil.

3. Z listin předložených žalobkyní k důkazu soud učinil tento závěr o skutkovém stavu: Žalobkyně a žalovaný uzavřeli dne datum písemnou dohodu nazvanou „Smlouva o poskytnutí spotřebitelského úvěru č. hodnota“, na základě které žalobkyně poskytne žalovanému částku ve výši 38 000 Kč a ten se jí zavázal vrátit i s úroky a případnými poplatky (např. 500 Kč za zaslanou upomínkou) do 15. 5. 2024. Žalobkyně dne datum zaslala na účet žalovaného částku 38 000 Kč (důkaz: Smlouva o poskytnutí spotřebitelského úvěru č. hodnota, výpis z účtu ze dne datum, výpis z účtu ze dne datum). Před samotným podpisem výše uvedené písemné dohody zkoumala žalobkyně finanční možnosti žalovaného a dospěla k závěru, že žalovaný má dostatečné finanční prostředky na případné splácení úvěru, k tomuto závěru došla zejména tak, že prozkoumala registry, doklad totožnosti žalovaného, jeho výplatní pásky dle kterých měl žalovaný průměrný příjem ve výši 28 293 Kč, a pravidelné výdaje ve výši 16 046 Kč, které se skládají ze splátky hypotéky ve výši 9 850 Kč, dalších pravidelných finančních závazků ve výši 2 396 Kč a splátkou poskytovaného úvěru ve výši 3 800 Kč. Z výpisu z kontokorentního účtu žalovaného za únor Anonymizováno vyplývá, že příjmy žalovaného na tomto účtu byly za daný měsíc ve výši 4 813,48 Kč a výdaje byly ve výši 6 067,74 Kč, takže konečný zůstatek činil -1 254,26 Kč. Z výpisu z běžného účtu žalovaného za měsíc březen Anonymizováno vyplývá, že počáteční zůstatek činil 158,33 Kč a konečný 5 445,9 Kč s tím, že celkové příjmy za měsíc březen Anonymizováno činili 90 215,5 Kč a výdaje činili 84 927,93 Kč. Z výpisu z běžného účtu žalovaného za měsíc duben Anonymizováno vyplývá, že počáteční zůstatek činil 5 445,9 Kč a konečný 1 260,83 Kč s tím, že celkové příjmy za měsíc duben Anonymizováno činili 38 634,82 Kč a výdaje činili 42 819,89 Kč (důkaz: příloha č. 1 – posouzení úvěruschopnosti spotřebitele, výplatní pásky za únor až duben Anonymizováno, kontrola OP, fotokopie OP, výsledek lustrace žalovaného v CEE a insolvenčním rejstříku, výpisy z běžného účtu žalovaného za období od března Anonymizováno do dubna Anonymizováno, výpis z kontokorentního účtu žalovaného za období února Anonymizováno). Žalobkyně vyzývala žalovaného k úhradě dlužné částky do 4. 11. 2024, a to ve výzvě ze dne 21. 10. 2024, kdy tato výzva byla žalovanému doručena dne 22. 10. 2024 (důkaz: předžalobní výzva ze dne 21. 10. 2024, podací lístek ze dne 21. 10. 2024 - Anonymizováno, služba sledování zásilek dostupná na https://www.postaonline.cz/trackandtrace).

4. Soudem zjištěný skutkový stav je následující: Žalobkyně posuzovala finanční možnosti žalovaného proto, aby mu poskytla spotřebitelský úvěr, přičemž vyšla zejména z lustrace žalovaného v registrech, jeho příjmů a výdajů, a shledala, že má dostatečné finanční prostředky pro splácení úvěru, proto s žalovaným dne datum uzavřela písemnou dohodu, na základě které mu bylo nabídnuto poskytnutí finančních prostředků ve výši 38 000 Kč, s tím, že tyto finanční prostředky vrátí do 15. 5. 2024 i se sjednanými úroky a případnými poplatky. Na základě této dohody mu žalobkyně poskytla částku 38 000 Kč. Žalobkyně vyzývala žalovaného k úhradě dlužné částky do 4. 11. 2024, a to ve výzvě ze dne 21. 10. 2024, kdy tato výzva byla žalovanému doručena dne 22. 10. 2024.

5. Na zjištěný skutkový stav soud aplikoval zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, a zákon č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru.

6. Podle § 2 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru je spotřebitelským úvěrem odložená platba, peněžitá zápůjčka, úvěr nebo obdobná finanční služba poskytovaná nebo zprostředkovaná spotřebiteli.

7. Podle § 86 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru posoudí poskytovatel před uzavřením smlouvy o spotřebitelském úvěru nebo změnou závazku z takové smlouvy spočívající ve významném navýšení celkové výše spotřebitelského úvěru úvěruschopnost spotřebitele na základě nezbytných, spolehlivých, dostatečných a přiměřených informací získaných od spotřebitele, a pokud je to nezbytné, z databáze umožňující posouzení úvěruschopnosti spotřebitele nebo i z jiných zdrojů. Poskytovatel poskytne spotřebitelský úvěr jen tehdy, pokud z výsledku posouzení úvěruschopnosti spotřebitele vyplývá, že nejsou důvodné pochybnosti o schopnosti spotřebitele spotřebitelský úvěr splácet. Podle odst. 2 poskytovatel při posouzení úvěruschopnosti spotřebitele posuzuje zejména schopnost spotřebitele splácet sjednané pravidelné splátky spotřebitelského úvěru, a to na základě porovnání příjmů a výdajů spotřebitele a způsobu plnění dosavadních dluhů. Hodnotu majetku přitom zohledňuje tehdy, jestliže ze smlouvy o spotřebitelském úvěru vyplývá, že spotřebitelský úvěr má být částečně nebo úplně splacen výnosem z prodeje majetku spotřebitele, nikoli pravidelnými splátkami, nebo jestliže z finanční situace spotřebitele vyplývá, že bude schopen úvěr splácet bez ohledu na své příjmy.

8. Podle § 87 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru, poskytne-li poskytovatel spotřebiteli spotřebitelský úvěr v rozporu s § 86 odst. 1 větou druhou, je smlouva neplatná. Spotřebitel může uplatnit námitku neplatnosti v tříleté promlčecí lhůtě běžící ode dne uzavření smlouvy. Spotřebitel je povinen vrátit poskytnutou jistinu spotřebitelského úvěru v době přiměřené jeho možnostem.

9. Podle § 580 občanského zákoníku je neplatné právní jednání, které se příčí dobrým mravům, jakož i právní jednání, které odporuje zákonu, pokud to smysl a účel zákona vyžaduje. Dle ustanovení § 588 občanského zákoníku soud přihlédne i bez návrhu k neplatnosti právního jednání, které se zjevně příčí dobrým mravům, anebo které odporuje zákonu a zjevně narušuje veřejný pořádek. To platí i v případě, že právní jednání zavazuje k plnění od počátku nemožnému.

10. Podle § 2390 občanského zákoníku, přenechá-li zapůjčitel vydlužiteli zastupitelnou věc tak, aby ji užil podle libosti a po čase vrátil věc stejného druhu, vznikne smlouva o zápůjčce.

11. Podle § 1958 občanského zákoníku neujednají-li strany, kdy má dlužník splnit dluh, může věřitel požadovat plnění ihned a dlužník je poté povinen splnit bez zbytečného odkladu.

12. Podle § 1970 občanského zákoníku po dlužníkovi, který je v prodlení se splácením peněžitého dluhu, může věřitel, který řádně splnil své smluvní a zákonné povinnosti, požadovat zaplacení úroku z prodlení, ledaže dlužník není za prodlení odpovědný. Výši úroku z prodlení stanoví vláda nařízením; neujednají-li strany výši úroku z prodlení, považuje se za ujednanou výše takto stanovená.

13. Bylo prokázáno, že žalobkyně měla vůli s žalovaným (coby spotřebitelem) uzavřít smlouvu o peněžité zápůjčce, která ve smyslu § 2 zákona o spotřebitelském úvěru byla smlouvou o spotřebitelském úvěru. Soud se tedy s ohledem na výše citované ustanovení § 86 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru zabýval tím, zda smlouva o spotřebitelském úvěru byla platně uzavřena, tedy zda žalobkyně před jejím uzavřením s náležitou péčí posoudila schopnost žalovaného splácet spotřebitelský úvěr, zejména tím, že porovnala příjmy a výdaje žalovaného. Vycházel přitom z konstantní judikatury v obdobných věcech (k tomu srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 25. 7. 2018, č. j. 33 Cdo 2178/2018), z níž jsou zřejmé základní principy, ze kterých by měl soud při posuzování splnění uvedené podmínky platnosti smlouvy o spotřebitelském úvěru vycházet. Nejvyšší soud se vyjádřil v odůvodnění citovaného rozhodnutí tak, že povinnost posouzení úvěruschopnosti spotřebitele chrání nejen spotřebitele samého před negativními důsledky neschopnosti splácet úvěr, ale zprostředkovaně také společnost jako celek, neboť předchází negativním sociálním důsledkům předlužení a insolvence v podobě pádu spotřebitele a osob na něm závislých do veřejné sociální sítě, narušení rodinných a sociálních vztahů atd. V neposlední řadě chrání i pozici věřitelů samých, neboť odborné posouzení úvěruschopnosti při žádosti o další úvěr snižuje riziko věřitelů, kteří témuž spotřebiteli poskytli úvěry či jiné služby již dříve. Věřitel přitom nepostupuje s odbornou péčí při posouzení spotřebitele splácet spotřebitelský úvěr, vyjde-li z objektivně nedoloženého osobního prohlášení dlužníka o jeho osobních, výdělkových a majetkových poměrech. Již gramatickým a logickým výkladem předmětného ustanovení zákona o spotřebitelském úvěru lze dovodit, že dostatečnými nejsou míněny informace získané toliko od spotřebitele. Odborná péče předpokládá údaje, které dlužník věřiteli uvedl, ověřit, respektive objektivně podložit minimálně potvrzením od zaměstnavatele dlužníka. Nepochybně klíčová je i povinnost věřitele využívat veřejně dostupné informace, jakými jsou například státem publikované údaje o životním a existenčním minimu podle zákona č. 110/2006 Sb. a o průměrných výdajích obyvatelstva (databáze Českého statistického úřadu), a tyto porovnávat se známými nebo od spotřebitele zjištěnými informacemi o jeho příjmech a výdajích.

14. Soud v posuzované věci musel zkoumat (srov. nález Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 4129/18), zda úvěrující při poskytnutí spotřebitelského úvěru prověřil schopnost úvěrovaného plánovaný úvěr splatit. Pokud by tak soud neučinil, zasáhl by do základního práva spotřebitele na soudní ochranu zaručeného v čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

15. Odkaz soud v této věci činí i na další rozhodnutí - nálezy Ústavního soudu, a to zejména sp. zn. I. ÚS 199/11 a sp. zn. III. ÚS 4084/12, kdy Ústavní soud dovodil, že je neakceptovatelné, aby se případné soudní ochrany dostávalo subjektům, zejména nebankovním společnostem, poskytující úvěry spotřebitelům, které evidentně poškozují práva svých klientů. Ustanovení formulářových smluv, do jejichž znění nemá spotřebitel možnost jakkoliv zasáhnout a ovlivnit jejich obsah, je nutné dle Ústavního soudu považovat za neplatné. Nadto Ústavní soud konstatoval, že nedostatečné zjištění poměrů dlužníka má i veřejnoprávní souvislosti, které Nejvyšší správní soud posuzoval v rozsudku z 1. 4. 2015, č. j. 1 AS 30/2015 – 39. Nejvyšší správní soud konstatoval, že součástí odborné péče poskytovatele úvěru je taková obezřetnost, že poskytovatel nespoléhá jen na údaje o schopnosti splácet úvěr tvrzené samotným žadatelem, ale tyto řádně prověří. Bylo konstatováno, že výklad přijatý Nejvyšším správním soudem, konvenuje interpretací zaujaté soudním dvorem Evropské unie v rozsudku ze dne 18. 12. 2014 ve věci C - 449/13 (CA Consumer finance SA versus Ingrid Bakkaus a další). V citovaném rozsudku Soudní dvůr vyložil čl. 8 směrnice 2008/48/ES, o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102 EHS a bod 26 její preambule tak, že poskytovatel úvěru má povinnost posoudit úvěruschopnost dlužníka na základě dostatečných informací, přičemž na informace podané spotřebitelem může poskytovatel úvěru spoléhat jen tehdy, jsou-li dostatečné. Tím má být podle Soudního dvora zabráněno, aby věřitelé neposkytovali úvěry nezodpovědně. Informace o spotřebiteli by si věřitelé měli ověřovat i za trvání obchodního vztahu. V rozsudku ze dne 21. 4. 2016 ve věci C-377/14 (E. G. Radlinger a Helena Radlingerová versus FINWAI a. s.) se k předběžné otázce Krajského soudu v Praze Soudní dvůr vyjádřil tak, že i v rámci insolvenčního řízení musí insolvenční soud zohlednit porušení ustanovení zakotvených ve směrnici majících chránit spotřebitele, a to tak, aby spotřebiteli poskytl účinnou ochranu.

16. Rovněž v nálezu Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 199/11, Ústavní soud konstatoval, že není důvod, aby státní moc poskytovala ochranu právům subjektu, který nejenže řádně neprověřil finanční možnosti toho, komu půjčil své peníze, ale také toho, kdo úvěr neposkytl s odůvodněnou důvěrou v to, že bude řádně splacen, nýbrž spíše s cílem dosažení (většího) zisku, realizací mnohdy násobného zajištění původního dluhu, k němuž žadatel úvěru - dlužník, ať již z nevědomosti, či z bezvýchodnost aktuální životní situace nebo i z vlastní nezodpovědnosti a lhostejnosti přistoupil.

17. Z rozsudku Krajského soudu v Ostravě č. j. 15 Co 300/2019-103 ze dne 5. 11. 2019 se podává, že poskytovatel úvěru musí náležitě, pečlivě zjišťovat schopnost spotřebitele splácet úvěr a požadovat doklady k dlužníkem uváděným informacím o jeho schopnostech úvěr splácet a rovněž i sám aktivně úvěruschopnost dlužníka zjišťovat a prověřovat.

18. Nakonec i z rozsudku Nejvyššího soudu sp. zn. 33 Cdo 656/2024-380 ze dne 31. 7. 2024 vyplývá, že se při zkoumání úvěruschopnosti musí vycházet ze zjištěných skutečných informací o příjmech a výdajích a nelze pouze vycházet z fiktivních částek, např. z publikovaného údaje o životním minimu.

19. V daném případě má soud za to, že příjmovou i výdajovou stránku žalovaného žalobkyně sice posuzovala, ale nikoliv řádně. Příjmovou stránku žalovaného žalobkyně správně ověřila z výplatních pásek, avšak výdajovou posuzovala jen částečně, když se spokojila s tím, že dlužník má pravidelné výdaje ve výši 16 046 Kč měsíčně, které se skládají ze splátky hypotéky ve výši 9 850 Kč, dalších pravidelných finančních závazků ve výši 2 396 Kč a splátkou poskytovaného úvěru ve výši 3 800 Kč. Žalobkyně však nezohlednila další pravidelné náklady žalovaného (např. náklady na jídlo, dopravu do zaměstnání, placení energií domu, ke kterému má žalovaný hypotéku, hygieny atd.). Nelze tedy bez dalšího řádně určit, že žalovaný byl schopný řádně splatit zapůjčenou částku, tedy že byl úvěruschopný. Kromě toho žalobkyně nevyhodnotila výpisy z účtů žalovaného a jeho dopady do jeho úvěruschopnosti. Nelze totiž přehlédnout, že žalovaný měl dluh na kontokorentu a současně v měsíci dubnu Anonymizováno byly výdaje žalovaného vyšší nežli jeho příjmy. Sice v měsíci březnu Anonymizováno byly příjmy žalovaného vyšší nežli jeho výdaje, tak příjmy činily 90 215,5 Kč a výdaje 84 927,93 Kč. Již z výše zmíněného nelze usoudit, že žalobkyní tvrzený finanční zůstatek žalovaného ve výši 11 047 Kč (jakkoliv chybně vypočítaný v příloze č. 1 – posouzení úvěruschopnosti spotřebitele) při zahlenění průměrného měsíčního příjmu ve výši 28 293 Kč a průměrných měsíčních výdajů v celkové výši 16 046 Kč, není reálný, a tedy nemůže být řádným podkladem pro úvahu o tom, že žalovaný je úvěruschopný. Lze tak konstatovat, že přestože měla žalobkyně dost podkladů pro učinění řádného posouzení úvěruschopnosti, tak řádně podklady neposoudila a posouzení provedla formálním způsobem, kdy nezohlednila výpisy z účtů žalovaného.

20. Soudu proto nezbývá než uzavřít, že předmětná písemná dohoda, jež měla být smlouvou o spotřebitelském úvěru, je absolutně neplatná spolu s úroky a se všemi smluvenými poplatky či smluvními pokutami dle § 87 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru ve spojení s § 580 zákona občanského zákoníku. Pokud žalobkyně na základě neplatné smlouvy poskytla žalovanému částku ve výši 38 000 Kč, byl žalovaný povinen dle § 87 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru vrátit žalobkyni (pouze) tuto poskytnutou částku.

21. Žalovaný převzal částku 38 000 Kč a nebylo prokázáno, že by cokoliv vrátil. Soud proto uložil žalovanému výrokem I povinnost zaplatit žalobkyni dosud neuhrazenou částku ve výši 38 000 Kč se zákonným úrokem z prodlení ode dne 5. 11. 2024, tedy ode dne následujícího po uplynutí lhůty, do které byl žalovaný vyzván k úhradě dluhu v souladu s § 1958 odst. 2 občanského zákoníku, do zaplacení. Při určení počátku nároku na zákonný úrok je nutné totiž vycházet z výzvy k úhradě, a nikoliv z neplatné smlouvy. K tomu soud dodává, že první výzva k úhradě, u které bylo soudu doloženo, že došla do dispoziční sféry žalovaného byla právě předžalobní výzva. Nárok na zaplacení úroku z prodlení je dán dle § 1958 a § 1970 občanského zákoníku, a jeho výše byla určena v souladu s nařízením vlády č. 351/2013 Sb.

22. Ve zbývající části soud s ohledem na výše uvedené, tj. nárok žalobkyně na zaplacení nákladů spojených s uplatněním pohledávky ve výši 1 000 Kč, výrokem II zamítl.

23. O náhradě nákladů řízení soud rozhodl soud podle § 151 odst. 1 a § 142 odst. 3 o. s. ř., kdy žalobkyně byla ve sporu skoro zcela úspěšná, a proto přiznal žalobkyni plnou náhradu jejích nákladů řízení. Výzva dle ustanovení § 142a o. s. ř. byla žalovanému zaslána právním zástupcem žalobkyně. Soud má (na rozdíl od žalobkyně) za to, že předmětná žaloba je tzv. formulářovou žalobou, neboť žalobkyně uplatňuje u zdejšího soudu své žaloby na ustáleném vzoru ve skutkově i právně obdobných věcech (k tomu viz např. řízení vedené u zdejšího soudu pod sp. zn. spisová značka, spisová značka, spisová značka atd.) a současně peněžité plnění nepřevyšuje 50 000 Kč; jsou tedy splněny podmínky ustanovení § 14b vyhlášky č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif), ve znění do 31. 12. 2024. Náklady žalobkyně tvoří odměna za právní zastoupení dle § 14b odst. 1 písm. c) bodu 3 advokátního tarifu činí 500 Kč za jeden úkon právní služby, tedy v daném případě za 3 úkony (převzetí a příprava zastoupení, předžalobní výzva, sepis žaloby) celkem 1 500 Kč, dále byla ke každému úkonu právní služby přiznána i náhrada hotových výdajů ve výši 100 Kč, a to v souladu s § 14b odst. 5 písm. a) advokátního tarifu a dále přiznána i náhrada DPH ve výši 21 % dle § 137 odst. 3 o. s. ř. ve výši 378 Kč. Dále byl přiznán náklad spočívající v zaplaceném soudním poplatku ve výši 1 560 Kč dle položky 2 odst. 1 písm. c) Sazebníku soudních poplatků k zákonu č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích, ve znění pozdějších předpisů. Náklady řízení žalobkyně tak celkem činily 3 738 Kč. Žalovaný je tedy povinen zaplatit náhradu nákladů řízení žalobkyně v částce 3 738 Kč, a to k rukám zástupce žalobkyně dle 149 odst. 1 o. s. ř. Lhůta k plnění žalobních nároků byla stanovena v souladu s ustanovením § 160 odst. 1 o. s. ř. (výrok III).

Proti tomuto rozhodnutí lze podat odvolání do 15 dnů ode dne jeho doručení, písemně, dvojmo ke Krajskému soudu v Ostravě prostřednictvím Okresního soudu v Bruntále.

Nesplní-li žalovaný dobrovolně, co mu ukládá vykonatelné rozhodnutí, může žalobkyně podat návrh na soudní výkon rozhodnutí nebo návrh na nařízení exekuce podle exekučního řádu.

Cited legal provisions:
§ 14b vyhl. č. 177/1996 Sb.
§ 101 z. č. 99/1963 Sb.
§ 115a z. č. 99/1963 Sb.
§ 137 z. č. 99/1963 Sb.
§ 142 z. č. 99/1963 Sb.
§ 142a z. č. 99/1963 Sb.
§ 151 z. č. 99/1963 Sb.
§ 160 z. č. 99/1963 Sb.
§ 580 z. č. 89/2012 Sb.
§ 588 z. č. 89/2012 Sb.
§ 1958 z. č. 89/2012 Sb.
§ 1970 z. č. 89/2012 Sb.
§ 2390 z. č. 89/2012 Sb.