Decision date: 2022-09-26

Okresní soud v Kroměříži rozhodl soudcem JUDr. Martinem Svobodou ve věci

žalobkyně: osobní údaje žalobkyně zastoupená advokátem údaje o zástupci

proti

žalované: osobní údaje žalované

zastoupená advokátem Mgr. jméno příjmení

sídlem nám. Svobody číslo, PSČ obec

o zaplacení 24 075 Kč s příslušenstvím

I. Žalovaná je povinna zaplatit žalobkyni částku 11 350 Kč, a to do tří dnů od právní moci tohoto rozsudku.

II. Žaloba se zamítá co do částky 12 725 Kč, co do zákonného úroku z prodlení ve výši

11,75 % ročně z částky 22 429 Kč od 27. 5. 2022 do zaplacení, a co do úroku 21,05 % ročně z částky 22 429 Kč od 27. 5. 2022 do zaplacení.

III. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

1. Žalobkyně se žalobou doručenou zdejšímu soudu dne 17. 6. 2022 domáhala na žalované zaplacení částky 24 075 Kč s úrokem z prodlení ve výši 11,75 % ročně z částky 22 429 Kč od

27. 5. 2022 do zaplacení, úrokem 21,05 % ročně z částky 22 429 Kč od 27. 5. 2022 do zaplacení,

a dále náhrady nákladů řízení. Žalobkyně tvrdila, že uzavřela s žalovanou dne 2. 12. 2020 smlouvu o spotřebitelském úvěru číslo kterou se žalobkyně zavázala poskytnout žalované úvěr ve výši 30 000 Kč, a to tak, že částku 27 500 Kč převedla žalované na její účet a částku 2 500 Kč převedla na účet zprostředkovatele jako jeho provizi. Žalovaná se zavázala poskytnuté peněžní prostředky spolu s úroky v celkové výši 42 000 Kč splatit v 40 měsíčních splátkách po 1 050 Kč počínaje dnem 20. 1. 2021. Žalovaná úvěr řádně nesplácela, a proto jí žalobkyně odeslala 3 písemné upomínky, za které ji vznikl nárok na zaplacení poplatku ve výši 3 x 100 Kč. Žalobkyně úvěr zesplatnila k datu 26. 5. 2022. Žalovaná v současné době dluží žalobkyni z titulu nezaplaceného úvěru částku

23 775 Kč. Dle čl. I. smlouvy o úvěru má žalobkyně nárok na zápůjční úrok ve výši 21,05 % ročně, který je kapitalizován ke dni zesplatnění na částku 1 346 Kč.

2. Na výzvu soudu žalobkyně doplnila, že splnila svou zákonnou povinnost, když s odbornou péčí posoudila schopnost žalované splácet spotřebitelský úvěr, a to především na základě zhodnocení informací a listin požadovaných a získaných od žalované. Žalovaná byla prověřena v rámci centrální evidence exekucí a insolvenčního rejstříku.

3. Žalovaná ve svém vyjádření uplatnila námitku neplatnosti smlouvy o úvěru z důvodu nedostatečného posouzení úvěruschopnosti žalobkyní, která špatně zkoumala příjmovou

a výdajovou stránku žalované. Reálně žalobkyně poskytla žalované částku 27 500 Kč, přičemž žalovaná na úvěr již uhradila žalobkyni 16 150 Kč, zbývá tedy doplatit pouze 11 350 Kč.

4. K nařízenému jednání na den 26. 9. 2022 se žalobkyně ani žalovaná nedostavily a ani nepožádaly

o odročení jednání, soud tedy věc projednal a rozhodl v jejich nepřítomnosti v souladu s § 101 odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále jen „o. s. ř.“).

5. Soud má za prokázané následující skutečnosti:

6. Výpisem z obchodního rejstříku byla ověřena právní subjektivita žalobkyně.

7. Smlouvou o spotřebitelském úvěru ze dne 2. 12. 2020 bylo prokázáno, že touto smlouvou se žalobkyně zavázala poskytnout žalované peněžní prostředky ve výši 30 000 Kč tak, že částka

27 500 Kč bude zaslána na bankovní účet žalované a částka 2 500 Kč bude uhrazena zprostředkovateli, což se také stalo (k tomu vizte potvrzení o provedení transakce na č. l. 42 až 43 spisu). Žalovaná se zavázala vrátit žalobkyni jistinu ve výši 30 000 Kč a zaplatit úrok v částce

12 000 Kč, to vše ve 40 měsíčních splátkách po 1 050 Kč RPSN činila 30,6 %.

8. Z výpisu z účtu žalované (č. l. 17 až 24 spisu) bylo zjištěno, že žalovaná žalobkyni v období od

19. 1. 2021 do 26. 5. 2022 zaplatila na úvěr částku 16 150 Kč.

9. Z posouzení úvěruschopnosti zákazníka ze dne 9. 12. 2020 bylo zjištěno, že žalobkyně vycházela z příjmů žalované 16 000 Kč měsíčně a výdajů na bydlení 4 500 Kč měsíčně, přičemž zohlednila normativní náklady na bydlení, životní minimum a nezabavitelnou částku. Žalobkyně měla k dispozici výplatní pásky žalované za srpen až říjen 2020, ze kterých se podává, že měsíční příjem žalované byl okolo 16 000 Kč, a dále výpis z účtu žalované za listopad 2020 (č. l. 29 verte, 30 verte spisu), ze kterého vyplývá, že měsíční příjmy žalované (16 275 Kč) byly nižší než její měsíční výdaje (18 691,52 Kč), a že zůstatek účtu je záporný (- 25 413,40 Kč). Z čestných prohlášení žalované ze dne 2. 12. 2020 (č. l. 41 spisu) vyplývá, že žalovaná nemá žádné závazky, její měsíční příjem činí 16 000 Kč a výdaje 4 500 Kč. Dále žalobkyně doložila negativní výpis žalované z centrální evidence exekucí a z insolvenčního rejstříku.

10. Předžalobní výzva byla žalované odeslána dne 26. 5. 2022 (č. l. 44 spisu).

11. Ostatní listinné důkazy soud nehodnotil, neboť neměly pro věc význam.

12. Žalobkyně neprokázala, že by náležitě zjišťovala a posuzovala úvěruschopnost žalované.

13. Ze shora provedených listinných důkazů soud zjistil následující skutkový stav:

14. Žalobkyně poskytla žalované na základě smlouvy o spotřebitelském úvěru peněžní prostředky v celkové výši 27 500 Kč (2 500 Kč poskytla zprostředkovateli). Žalovaná se zavázala uhradit poskytnutou částku spolu s úrokem, a to v celkové výši 42 000 Kč. Žalobkyně neprokázala, že by důsledně zjišťovala schopnost žalované úvěr splácet.

15. Soud posuzoval věc dle příslušných ustanovení zákona č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku (dále jen„ o. z.“), a rovněž dle zákona č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru.

16. Podle § 86 odst. 1 zákona č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru poskytovatel před uzavřením smlouvy o spotřebitelském úvěru nebo změnou závazku z takové smlouvy spočívající ve významném navýšení celkové výše spotřebitelského úvěru posoudí úvěruschopnost spotřebitele na základě nezbytných, spolehlivých, dostatečných a přiměřených informací získaných od spotřebitele, a pokud je to nezbytné, z databáze umožňující posouzení úvěruschopnosti spotřebitele nebo

i z jiných zdrojů. Poskytovatel poskytne spotřebitelský úvěr jen tehdy, pokud z výsledku posouzení úvěruschopnosti spotřebitele vyplývá, že nejsou důvodné pochybnosti o schopnosti spotřebitele spotřebitelský úvěr splácet. Podle odst. 2 téhož ustanovení, poskytovatel při posouzení úvěruschopnosti spotřebitele posuzuje zejména schopnost spotřebitele splácet sjednané pravidelné splátky spotřebitelského úvěru, a to na základě porovnání příjmů a výdajů spotřebitele a způsobu plnění dosavadních dluhů. Hodnotu majetku přitom zohledňuje tehdy, jestliže ze smlouvy

o spotřebitelském úvěru vyplývá, že spotřebitelský úvěr má být částečně nebo úplně splacen výnosem z prodeje majetku spotřebitele, nikoli pravidelnými splátkami, nebo jestliže z finanční situace spotřebitele vyplývá, že bude schopen splácet spotřebitelský úvěr bez ohledu na své příjmy.

17. Podle § 87 odst. 1 zákona č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru poskytne-li poskytovatel spotřebiteli spotřebitelský úvěr v rozporu s § 86 odst. 1 větou druhou, je smlouva neplatná. Soud k neplatnosti přihlédne i bez návrhu. Spotřebitel je povinen vrátit poskytnutou jistinu spotřebitelského úvěru v době přiměřené jeho možnostem.

18. Podle § 580 odst. 1 o. z., neplatné je právní jednání, které se příčí dobrým mravům, jakož i právní jednání, které odporuje zákonu, pokud to smysl a účel zákona vyžaduje.

19. Podle § 588 o. z., soud přihlédne i bez návrhu k neplatnosti právního jednání, které se zjevně příčí dobrým mravům, anebo které odporuje zákonu a zjevně narušuje veřejný pořádek. To platí

i v případě, že právní jednání zavazuje k plnění od počátku nemožnému.

20. Podle § 2991 odst. 1 o. z., kdo se na úkor jiného bez spravedlivého důvodu obohatí, musí ochuzenému vydat, oč se obohatil.

21. Zjištěný skutkový stav soud právně hodnotil následujícím způsobem. Nejprve se soud zabýval otázkou, zda mezi stranami došlo k platnému uzavření smlouvy o úvěru. Protože jednou ze smluvních stran byl spotřebitel (žalovaná), bylo nezbytné při posuzování právního vztahu aplikovat vedle občanského zákoníku i ustanovení zákona č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru, dle kterých je poskytovatel úvěru povinen pod sankcí neplatnosti smlouvy posoudit schopnost spotřebitele úvěr splácet, a to na základě nezbytných, spolehlivých, dostatečných a přiměřených informací získaných od spotřebitele nebo i z jiných zdrojů. Poskytovatel pak poskytne spotřebitelský úvěr jen tehdy, pokud z výsledku posouzení úvěruschopnosti spotřebitele vyplývá, že nejsou důvodné pochybnosti o schopnosti spotřebitele spotřebitelský úvěr splácet. Shodná povinnost byla věřiteli uložena i v předchozí právní úpravě obsažené v § 9 odst. 1 zákona č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru, ve znění účinném do 30. 11. 2016. Dle ustálené judikatury Nejvyššího soudu není pochyb o tom, že nesplnění této povinnosti bylo sankcionováno absolutní neplatností (srov. např. rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 25. 7. 2018 sp. zn. 33 Cdo 2178/2018). Nová úprava spotřebitelského úvěru obsažená v zákoně č. 257/2016 Sb. ve znění účinném do

28. 5. 2022 navozovala dojem, že porušení povinnosti věřitele důsledně zkoumat úvěruschopnost spotřebitele je sankcionováno pouhou relativní neplatností (srov. doslovné znění § 87 odst. 1 citovaného zákona ve znění účinném do 28. 5. 2022). Při výkladu a aplikaci právních předpisů nelze pomíjet jejich účel a smysl, soudy nemohou vycházet pouze z doslovného znění zákona. Jak vyplývá z nálezu Ústavního soudu ze dne 4. 2. 1997 sp. zn. Pl. ÚS 21/96,„ … soud není absolutně vázán doslovným zněním zákonného ustanovení, nýbrž se od něj smí a musí odchýlit v případě, kdy to vyžaduje ze závažných důvodů účel zákona, historie jeho vzniku, systematická souvislost nebo některý z principů, jež mají svůj základ v ústavně konformním právním řádu jako významovém celku. Je nutno se přitom vyvarovat libovůle; rozhodnutí soudu se musí zakládat na racionální argumentaci …“. Přijetím zákona č. 257/2016 Sb. sledoval zákonodárce posílení ochrany spotřebitele jako slabší smluvní strany (nikoliv její oslabení). To vyplývá jak z důvodové zprávy, tak i z rozsahu zákonné právní úpravy. Pokud tedy záměrem zákonodárce nebylo novou právní úpravou oslabit ochranu spotřebitele, ale naopak tuto ochranu posílit, musí být závěr soudu takový, že neplnění povinnosti věřitele posoudit úvěruschopnost spotřebitele bude mít za následek absolutní neplatnost smlouvy o úvěru, neboť jinak (v případě pouhé relativní neplatnosti, navíc časově omezené) by nebyl neplněn smysl a účel nové právní úpravy. Současně, pokud má nová právní úprava za cíl„ posílení principu zodpovědného úvěrování“, je zřejmé, že věřitel musí být touto úpravou dostatečně efektivně motivován k řádnému plnění svých povinností, a to případně i stanovením účinných sankcí, a to i soukromoprávních. Pouhá relativní neplatnost, na rozdíl od neplatnosti absolutní, takovou účinnou sankcí není. Navíc dne 5. 3. 2020 rozhodl Evropský soudní dvůr ve věci C -679/18 tak, že úprava obsažená v zákoně o spotřebitelském úvěru, týkající se přezkumu úvěruschopnosti a především povinnosti spotřebitele uplatnit námitku ve stanovené lhůtě, aby byla smlouva prohlášena za neplatnou, není v souladu se směrnicí EU č. 2008 /48/. Na závěry Evropského soudního dvora ostatně reagoval i český zákonodárce, když novelou obsaženou v zákoně č. 96/2022 Sb. došlo s účinností od 29. 5. 2022 ke změně § 87 odst. 1 věty druhé zákona o spotřebitelském úvěru tak, že dle nového znění tohoto ustanovení soud k neplatnosti přihlédne i bez návrhu.

22. Soud proto vycházel z ustanovení § 87 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru a podpůrně též

z ustanovení § 580 o. z. ve spojení s ustanovením § 588 o. z. a přihlédl i bez návrhu k neplatnosti jednání, které odporuje zákonu a zjevně narušuje veřejný pořádek. Povinnost řádně posoudit úvěruschopnost spotřebitele a úvěr poskytnout jen v případě, že„ nejsou důvodné pochybnosti

o schopnosti spotřebitele spotřebitelský úvěr splácet“, chrání nejen spotřebitele samého před negativními důsledky neschopnosti úvěr splácet, ale zprostředkovaně také společnost jako celek, neboť předchází negativním sociálním důsledkům předlužení a insolvence v podobě pádu spotřebitele

a osob na něm závislých do veřejné sociální sítě, narušení rodinných a sociálních vztahů atd. V neposlední řadě chrání i pozici věřitelů samých, neboť odborné posouzení úvěruschopnosti spotřebitele při žádosti o další úvěr snižuje riziko věřitelů, kteří témuž spotřebiteli poskytli úvěry či jiné služby již dříve (srov. rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 25. 7. 2018 sp. zn. 33 Cdo 2178/2018).

23. Soud má tedy v projednávané věci za to, že žalobkyně nepostupovala dle § 86 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru, když dostatečně neposoudila úvěruschopnost žalované, a proto je předmětná smlouva o úvěru absolutně neplatná ve smyslu § 87 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru a podpůrně též § 580 odst. 1 ve spojení s § 588 o. z. K tomu soud především podotýká, že žalobkyně zcela rezignovala na ověření výdajové stránky žalované, když vycházela výhradně z tvrzení poskytnutých žalovanou. Z předloženého výpisu z účtu žalované za listopad 2020 je přitom zřejmé, že měsíční obrat účtu byl ztrátový, když měsíční výdaje žalované převyšovaly její příjmy, a nadto celkový zůstatek účtu byl záporný. Již tato skutečnost sama o sobě musela v žalobkyni vzbudit důvodné pochybnosti o pravdivosti uvedených tvrzení a o schopnosti žalované úvěr splácet. Ležérní postup žalobkyně tedy navozuje pochybnosti o tom, že jejím skutečným cílem bylo posoudit úvěruschopnost žalované.

24. Žalobkyně tedy poskytla žalované plnění na základě absolutně neplatné smlouvy o úvěru,

a to konkrétně ve výši 27 500 Kč. Žalovaná výpisy z účtu prokázala, že žalobkyni dosud uhradila na úvěr částku 16 150 Kč. Vzhledem k tomu, že smlouva o úvěru je absolutně neplatná, nebyly platně sjednány ani úroky, ani poplatky apod. Soud proto uložil žalované, aby uhradila žalobkyni částku 11 350 Kč z titulu bezdůvodného obohacení dle § 87 odst. 1 věty třetí zákona

o spotřebitelském úvěru a podpůrně také dle § 2991 odst. 1 o. z.

25. Jak vyplývá z ustanovení § 87 odst. 1 poslední věta zákona o spotřebitelském úvěru, spotřebitel je povinen vrátit poskytnutou jistinu spotřebitelského úvěru v době přiměřené jeho možnostem. Nejvyšší soud ve svém rozhodnutí ze dne 20. 4. 2022 sp. zn. 33 Cdo 3675/2021 dospěl k následujícím závěrům:„ … Konkrétním účelem § 87 zákona o spotřebitelském úvěru je (krom ochrany spotřebitele) postih poskytovatele spotřebitelského úvěru, který nedostatečně posoudil úvěruschopnost žadatele (při upřednostnění svého ekonomického zájmu poskytnout úvěr) a zapříčinil tak neplatnost úvěrové smlouvy, soukromoprávní sankcí, jejímž faktickým důsledkem je ztráta zisku v podobě smluvních úroků a dalších poplatků za poskytnutí spotřebitelského úvěru. Projevem ochrany spotřebitele je pak zvláštní úprava vypořádání poskytnutých plnění z neplatné smlouvy. Důvodová zpráva k ustanovení § 87 zákona o spotřebitelském úvěru uvádí, že s ohledem na fakt, že z neplatnosti smlouvy vyplývá povinnost stran vzájemně si bez zbytečného odkladu vrátit poskytnutá plnění na základě ustanovení o bezdůvodném obohacení, z čehož pro spotřebitele mohou vyplývat problémy související s nutností urychleně si opatřit již utracené peníze ze spotřebitelského úvěru, stanoví se na jeho ochranu, že poskytnutou jistinu není povinen vrátit ihned, avšak v době odpovídající jeho možnostem. Spotřebitel je povinen vrátit celou poskytnutou jistinu, avšak v takových splátkách, v jakých je schopen splácet. Text„ v době přiměřené jeho možnostem“ míří na rozložení vrácení poskytnuté jistiny spotřebitelského úvěru v čase. Pokud spotřebitel vrací poskytnutou jistinu podle svých možností, nemůže se dostat do prodlení, což je hlavním cílem ochrany (teleologický výklad). V obecné rovině z uvedeného vyplývá, že dokud se spotřebitel nedostane do prodlení s vrácením poskytnuté jistiny, nemůže poskytovateli úvěru vzniknout nárok na zákonné úroky z prodlení podle § 1970 o. z. (logický výklad). Komentářová literatura uvedené rozvádí v tom směru, že důsledkem porušení povinnosti poskytovatele úvěru posoudit úvěruschopnost žadatele (a tedy soukromoprávní sankcí) je neplatnost smlouvy o spotřebitelském úvěru a to, že spotřebitel vrací jistinu úvěru podle svých možností. Pokud je spor o vracení jistiny, rozhodne o jejím splácení soud. Často tedy dojde k tomu, že splátky jistiny budou zcela minimální, a nelze a priori vyloučit ani to, že soud uzná, že v možnostech spotřebitele není v daném okamžiku vracet jistinu vůbec. V případě, že se následně změní možnosti spotřebitele, může soud na návrh změnit dobu, během které má spotřebitel jistinu vrátit, ať již byla určena rozhodnutím, nebo dohodou stran (srov. Slanina, J., Jemelka, L., Vetešník, P., Wachtlová, L., Flídr, J. Zákon o spotřebitelském úvěru. Komentář. Praha: C. H. Beck, 2017, s. 436-440) . ….. Obecně shrnuto, ustanovení § 87 zákona o spotřebitelském úvěru lze označit za speciální k obecné úpravě vydání bezdůvodného obohacení a upravuje soukromoprávní sankci poskytovatelů„ lichvářských“ úvěrů spočívající v tom, že poskytovatel úvěru má nárok toliko na nesplacenou jistinu úvěru bez dalších smluvených úroků a poplatků, nadto v nové době splatnosti (buď mezi účastníky dohodnuté anebo soudem určené), která neodvisí od výzvy věřitele k plnění, nýbrž od možností dlužníka (spotřebitele); nárok na zákonné úroky z prodlení podle § 1970 o. z. mu vzniká teprve v okamžiku prodlení dlužníka s vrácením zbývající části jistiny spotřebitelského úvěru v době podle § 87 odst. 1 zákona o spotřebitelském úvěru. Účelem takové úpravy je ochrana spotřebitele před lichvářskými praktikami některých poskytovatelů spotřebitelských úvěrů.“

26. Promítnutím shora uvedených judikaturních závěrů Nejvyššího soudu do poměrů projednávané věci dospěl soud k přesvědčení, že nárok žalobkyně na úroky z prodlení dosud nevznikl, neboť do prodlení se žalovaná dostane až tehdy, pokud neuhradí dlužnou jistinu úvěru ve lhůtě stanovené tímto rozhodnutím, kterou považuje soud za přiměřenou ve smyslu § 87 zákona o spotřebitelském úvěru.

27. Poměr úspěchu a neúspěchu ve věci byl u obou účastníků v zásadě stejný, a proto soud rozhodl dle 142 odst. 2 ve spojení s § 151 odst. 1 o. s. ř. tak, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

28. Lhůta k plnění vyplývá z ustanovení § 160 odst. 1 věta první po středník o. s. ř.

Proti tomuto rozsudku lze podat odvolání do 15 dnů ode dne doručení jeho písemného vyhotovení, a to ke Krajskému soudu v Brně, prostřednictvím Okresního soudu v Kroměříži. Odvolání je třeba podat ve dvojím vyhotovení.

Nebude-li dobrovolně splněna povinnost stanovená tímto rozhodnutím, lze podat návrh na soudní výkon rozhodnutí.

Cited legal provisions:
§ 1970 z. č. 89/2012 Sb.
§ 2991 z. č. 89/2012 Sb.
§ 151 z. č. 99/1963 Sb.
§ 160 z. č. 99/1963 Sb.
§ 87 z. č. 257/2016 Sb.
§ 588 z. č. 89/2012 Sb.
§ 9 z. č. 145/2010 Sb.
§ 580 z. č. 89/2012 Sb.
§ 86 z. č. 257/2016 Sb.
§  z. č. 96/2022 Sb.