Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojtěcha Šimíčka a soudců Ludvíka Davida a Jiřího Zemánka (soudce zpravodaje) o ústavní stížnosti stěžovatelky Z. V., zastoupené JUDr. Vladimírem Kubátem, advokátem, sídlem Radlická 1031/42, Praha 5 - Smíchov, proti vyrozumění Městského státního zastupitelství v Praze ze dne 5. dubna 2022 č. j. KZT 201/2022-31, usnesení Obvodního státního zastupitelství pro Prahu 1 ze dne 24. února 2022 č. j. 2 ZT 100/2021-65 a usnesení Policie České republiky, Obvodního ředitelství policie Praha I, 4. oddělení obecné kriminality Služby kriminální policie a vyšetřování, ze dne 31. ledna 2022 č. j. KRPA-66299-244/TČ-2021-001174-1-BER, za účasti Městského státního zastupitelství v Praze, Obvodního státního zastupitelství pro Prahu 1 a Policie České republiky, Obvodního ředitelství policie Praha I, 4. oddělení obecné kriminality Služby kriminální policie a vyšetřování, jako účastníků řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění:

I.
Skutkové okolnosti případu a obsah napadených rozhodnutí

1. Ústavní stížností doručenou Ústavnímu soudu dne 23. 4. 2022 se stěžovatelka domáhá přezkoumání a zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí s tvrzením, že jimi byla porušena její ústavně zaručená práva podle čl. 8 odst. 2 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina") a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen "Úmluva").

2. Byť stěžovatelka petitem ústavní stížnosti výslovně nenavrhuje zrušit vyrozumění městského státního zastupitelství o tom, že podnět k výkonu dohledu nebyl shledán důvodným, z úvodní pasáže ústavní stížnosti je naprosto zřejmé, že s tímto vyrozuměním také nesouhlasí. Rozhodnutí o posledním opravném prostředku tedy stěžovatelka označila způsobem, který Ústavnímu soudu umožňuje, aby je vzal v úvahu a přezkoumal, aniž by bylo nutné stěžovatelku vyzývat k upřesnění petitu (srov. analogicky rozsudek Evropského soudu pro lidská zpráva ve věci Bulena proti České republice ze dne 20. 4. 2004, Přehled rozsudků ESLP, ASPI, Praha č. 3, 2004, str. 125). Stěžovatelka byla ostatně Ústavním soudem v usnesení ze dne 7. 1. 2022 sp. zn. I. ÚS 3215/12, jímž byla její předchozí ústavní stížnost proti usnesení o zahájení trestního stíhání odmítnuta pro předčasnost, poučena o tom, že posledním prostředkem k ochraně jejích ústavních práv je podnět k výkonu dohledu ve smyslu § 12d zákona o státním zastupitelství, který musí před podáním ústavní stížnosti vyčerpat, což také následně učinila.

3. Z obsahu ústavní stížnosti a připojených listin se podává, že napadeným usnesením Policie České republiky, Obvodního ředitelství policie Praha I, 4. oddělení obecné kriminality Služby kriminální policie a vyšetřování (dále jen "policejní orgán") bylo podle § 160 odst. 1 zákona č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád), ve znění pozdějších předpisů (dále jen "tr. řád") zahájeno trestní stíhání stěžovatelky jako obviněné ze spáchání zločinu podvodu podle § 209 odst. 1, odst. 4 písm. d) zákona č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "tr. zákoník"), kterého se měla dopustit jednáním popsaným ve výroku usnesení.

4. Stížnost stěžovatelky státní zástupkyně Obvodního státního zastupitelství pro Prahu 1 (dále jen "obvodní státní zastupitelství") dalším napadeným usnesením podle § 148 odst. 1 písm. c) tr. řádu zamítla jako nedůvodnou.

5. Podnět stěžovatelky k výkonu dohledu podle § 12d zákona č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o státním zastupitelství") Městské státní zastupitelství v Praze (dále jen "městské státní zastupitelství") neshledalo důvodným, o čemž stěžovatelku informovalo vyrozuměním ze dne 5. 4. 2022 č. j. KZT 201/2022-31.


II.
Argumentace stěžovatelky

6. Stěžovatelka s napadenými rozhodnutími nesouhlasí. V podstatě namítá, že skutek uvedený ve výroku usnesení policejního orgánu neobsahuje takřka žádný ze znaků skutkové podstaty trestného činu, zejména absentuje objektivní i subjektivní stránka. Ve vztahu k usnesení státního zástupce má stěžovatelka za to, že se s její argumentací ve stížnosti nijak nevypořádal, příslušné odůvodnění pokládá za zcela nedostatečné a svévolné a usnesení proto trpí nepřezkoumatelností.


 III.
Procesní předpoklady řízení před Ústavním soudem

7. Ústavní soud shledal, že ústavní stížnost byla podána včas oprávněnou stěžovatelkou a Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný. Stěžovatelka je právně zastoupena v souladu s § 29 až 31 zákona o Ústavním soudu. Podle § 157a odst. 1 tr. řádu má obviněný právo v přípravném řízení žádat státního zástupce o výkon dozoru dle § 174 tr. řádu nebo žádat o výkon dohledu dle § 12c a násl. zákona o státním zastupitelství, což stěžovatelka učinila. Lze tak konstatovat, že vyčerpala zákonné procesní prostředky k ochraně svého práva; ústavní stížnost je proto přípustná (§ 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu a contrario).


IV.
Posouzení opodstatněnosti ústavní stížnosti

8. Ústavní soud ve svých rozhodnutích opakovaně připomíná, že ústavní soudnictví je vybudováno především na zásadě přezkumu věcí pravomocně skončených, v nichž protiústavnost nelze napravit jiným způsobem, tedy zejména procesními prostředky, které vyplývají z příslušných právních norem. Trestní řízení jako zákonem upravený postup poznávání, zjišťování a hodnocení skutečností, na kterých bude následně vybudováno meritorní rozhodnutí, představuje proces, v němž spolupůsobí a který průběžně kontrolují jednotlivé orgány činné v trestním řízení. V procesu, který probíhá, resp. teprve započal, lze případné vady napravit v rámci trestního řízení obvyklým a zákonem předvídaným způsobem, tj. především samotnými orgány činnými v přípravném řízení, ale i soudním přezkumem [viz např. nález sp. zn. III. ÚS 62/95 ze dne 30. 11. 1995 (N 78/4 SbNU 243)].

9. Usnesení, kterým se podle § 160 odst. 1 tr. řádu rozhoduje o zahájení trestního stíhání, je úkonem se závažnými důsledky pro osobu obviněného a k jeho vydání smí dojít jedině v zákonných mezích (viz čl. 2 odst. 3 Ústavy, čl. 2 odst. 2 Listiny). Toto rozhodnutí má však ve své podstatě toliko předběžný charakter a jeho smyslem ve vztahu k obviněnému je oznámení, že je stíhán pro určitý skutek, což je podmínkou dalších procesních úkonů v trestním řízení [srov. usnesení ze dne 7. 12. 2006 sp. zn. III. ÚS 693/06 (U 14/43 SbNU 655)]. Zdrženlivost v zásazích proti usnesení o zahájení trestního stíhání Ústavní soud prolomil jen za naprosto mimořádných okolností, pro něž je charakteristická existence zjevné libovůle v rozhodování. I tehdy však Ústavní soud setrval na stanovisku, že mu nepřísluší jakkoliv přezkoumávat rozhodnutí o zahájení trestního stíhání po stránce věcné, neboť jde o otázku náležející výlučně do pravomoci orgánů činných v trestním řízení [viz nález ze dne 3. 7. 2003 sp. zn. III. ÚS 511/02 (N 105/30 SbNU 471)]. Smysl usnesení o zahájení trestního stíhání nespočívá ve vyřešení všech sporných skutkových a právních otázek, jeho vydáním není předjímán výsledek řízení ve věci samé. Důvodnost obvinění a zákonnost trestního stíhání je totiž předmětem celého trestního řízení, což se týká i právního posouzení stíhaného skutku, a proto je příslušnými orgány z úřední povinnosti zkoumána po celou dobu trestního řízení. Ústavní soud je v této souvislosti povolán zabývat se otázkou ochrany základních práv a svobod zásadně až po jeho ukončení, po vyčerpání všech procesních prostředků k ochraně práv podle trestního řádu (srov. např. usnesení ze dne 3. 5. 1999 sp. zn. III. ÚS 539/98, dostupné jako další citovaná rozhodnutí Ústavního soudu na http://nalus.usoud.cz).

10. Uvedené závěry plně dopadají i na případ stěžovatelky. Jeho konkrétní okolnosti nevykazují žádná specifika, která by mohla vést k vydání kasačního nálezu, byť stěžovatelka vyslovuje názor opačný. Jak konstatovalo obvodní státní zastupitelství, usnesení policejního orgánu po formální stránce vyhovuje zákonným hlediskům uvedeným v § 134 a § 160 odst. 1 tr. řádu. Jsou v něm dostatečně popsány základní důvody a závěry, které k jeho vydání vedly. Při popisu jednání stěžovatelky bylo vycházeno z nashromážděných podkladů (podaných vysvětlení poškozených a malíře a majitele obrazu, řady listinných důkazů). I když popis jednání stěžovatelky není detailní a ne zcela přesně vyjadřuje naplnění skutkové podstaty stíhaného zločinu podvodu, nelze odhlédnout od toho, že trestní stíhání se zahajuje pro skutek, nikoliv pro jeho právní kvalifikaci. V dané věci je podstatné, že totožnost skutku, který může být nakonec kvalifikován jako zločin zpronevěry, je zachována. V popisu skutku nechybí ani vyjádření subjektivní stránky (úmyslu přímého), přičemž veškeré další úvahy o subjektivní stránce jsou v této počáteční fázi vyšetřování předčasné. Obě napadená rozhodnutí jsou řádně odůvodněna, přičemž v usnesení obvodního státního zastupitelství je patřičně reagováno na relevantní námitky, které stěžovatelka uplatňuje i v ústavní stížnosti. Státní zástupkyně se k věci vyjádřila v rozsahu, v jakém to podle povahy a probíhajícího počátečního stádia řízení přicházelo v úvahu. Jí přijatý zamítavý výrok z ústavněprávního hlediska obstojí.

11. Lze tak uzavřít, že policejní orgán ani obvodní státní zastupitelství se vydáním nyní napadených usnesení nedopustily žádného protiústavního excesu, který teprve by mohl překonat shora popsanou zdrženlivost Ústavního soudu ve vztahu k jeho zásahům již v počáteční přípravné fázi trestního řízení.

12. Rovněž vyrozumění městského státního zastupitelství, jímž byla stěžovatelka informována o nedůvodnosti jejího podnětu k výkonu dohledu, z ústavněprávního hlediska obstojí. Městské státní zastupitelství po podrobném prostudování příslušného spisového materiálu žádnou libovůli v rozhodování obvodního státního zastupitelství neshledalo, přičemž připomnělo nálezovou judikaturu Ústavního soudu, podle níž nelze po orgánech trestního řízení požadovat zcela přesný popis stíhaného skutku a vyčerpávající rozbor důkazní situace, když k upřesnění popisu jednotlivých útoků s ohledem na další shromážděné důkazy může dojít jak v průběhu vyšetřování, tak v řízení před soudem [srov. usnesení Ústavního soudu ze dne 4. 10. 2005 sp. zn. II. ÚS 369/05 (U 24/39 SbNU 469]. Městské státní zastupitelství řešilo i námitky týkající se nedostatečného vyjádření subjektivní stránky trestného činu v popisu skutku, přičemž případně poukázalo na vyjádření úmyslu přímého v popisu skutku konstatováním "vylákala pod záminkou" a "byla si vědoma", což je zcela standardním a akceptovatelným vyjádřením úmyslného zavinění. Zasažený chráněný zájem (objekt trestného činu) je pak nutné dovozovat z celého kontextu jednání, nemusí být zcela explicitně vyjádřen v popisu skutku, když ze skutku samotného ho lze jasně vyvodit. Závěru, že podnět stěžovatelky k výkonu dohledu nebyl shledán důvodným, neboť k zahájení trestního stíhání stěžovatelky došlo v souladu se zákonem, přičemž původní vady popisu jednotlivých útoků byly dostačujícím způsobem odstraněny, takže usnesení policejního orgánu splňuje nároky kladené na formu i obsah takového rozhodnutí, nelze z ústavního hlediska nic vytknout, stejně jako závěru, že důvodnosti zahájení trestního stíhání nasvědčují dosud shromážděné důkazy. Zbývá dodat, že v rámci vyšetřování bude probíhat další dokazování, a v případě, že dojde k podání obžaloby, bude probíhat i v rámci řízení před soudem, které je těžištěm dokazování.

13. Z uvedených důvodů Ústavní soud neshledal, že by postupem a rozhodnutím policejního orgánu a státních zastupitelství došlo k porušení tvrzených ústavních práv stěžovatelky. Postupoval proto podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu a ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 24. května 2022


Vojtěch Šimíček v. r.
předseda senátu