Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Tomáše Lichovníka a soudců Jana Svatoně (soudce zpravodaje) a Davida Uhlíře o ústavní stížnosti Jiřiny Najmanové, zastoupené JUDr. Markem Chlebikem, advokátem, sídlem Nepelova 953/7, Praha 9 - Hloubětín, proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 30. května 2023 č. j. 24 Cdo 3815/2022-1347, usnesení Městského soudu v Praze ze dne 2. února 2022 č. j. 29 Co 473/2021-1213 a usnesení Obvodního soudu pro Prahu 10 ze dne 6. 9. 2021 č. j. 27 D 198/2006-1174, za účasti Nejvyššího soudu, Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 10, jako účastníků řízení, a Ing. Taťany Dörflové, jako vedlejší účastnice řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění

I.
Skutkové okolnosti posuzované věci a obsah napadených rozhodnutí

1. Ústavní stížností podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy České republiky (dále jen "Ústava") a § 72 a násl. zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu"), se stěžovatelka domáhá zrušení v záhlaví označených soudních rozhodnutí, přičemž tvrdí, že jimi byly porušeny jednak obecné procesní principy a zásady vyjádřené v hlavě páté Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina"), především pak právo na spravedlivý proces zaručené čl. 36 odst. 1, jednak právo vlastnit majetek a "nakládat s ním podle svého uvážení" zaručené čl. 11 Listiny.

2. Z ústavní stížnosti a jejích příloh se podává, že Obvodní soud pro Prahu 10 (dále jen "obvodní soud") napadeným usnesením, vydaným ve věci projednání dědictví po Jaroslavu Najmanovi (zemřelému dne 12. 1. 2006), podle § 175q zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném ke dni úmrtí zůstavitele (dále jen "o. s. ř."), potvrdil nabytí dědictví, které tvořily ve výroku blíže specifikované pohledávky, jakož i movité a nemovité věci, dědičkám podle jejich dědických podílů - pozůstalé manželce Zdeňce Najmanové (jejíž právní nástupkyní je vedlejší účastnice) jako dědičce ze zákona s výší podílu 240/1000 a stěžovatelce jako dědičce ze závěti a ze zákona s výší podílu 760/1000, s tím, že za pasiva dědictví odpovídají podle § 470 odst. 2 zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění účinném do 31. 12. 2012 (dále jen "občanský zákoník"), a dále určil odměnu a část hotových výloh notářky jako soudní komisařky v celkové výši 26 954 Kč, přičemž uložil stěžovatelce i vedlejší účastnici, aby soudní komisařce uhradily odměnu ve výši 20 485 Kč a 6 469 Kč.

3. K odvolání stěžovatelky Městský soud v Praze (dále jen "městský soud") usnesení obvodního soudu napadeným usnesením potvrdil a rozhodl, že žádná z účastnic nemá právo na náhradu nákladů řízení. S odkazem na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 22. 5. 2009 sp. zn. 21 Cdo 427/2008 a ze dne 13. 3. 2015 sp zn. 21 Cdo 1939/2013 uvedl, že je třeba sečíst hodnotu majetku, která na dědice připadne při dědění ze zákona, a hodnotu majetku, která témuž dědici náleží podle testamentární posloupnosti, přičemž poměr výsledné částky vůči ceně celého dědictví představuje výši dědického podílu příslušného dědice, načež uzavřel, že obvodní soud v tomto ohledu postupoval správně.

4. Proti tomuto usnesení brojila stěžovatelka dovoláním, to však Nejvyšší soud shora označeným usnesením podle § 243c odst. 1 o. s. ř. (ve znění pozdějších předpisů) odmítl s tím, že není podle § 237 o. s. ř. přípustné. V jeho odůvodnění konstatoval, že napadené rozhodnutí městského soudu je v souladu s právními závěry plynoucími z ustálené judikatury [usnesení sp. zn. 21 Cdo 427/2008 (uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek č. 14/2010) a sp. zn. 21 Cdo 1939/2013] a že není důvod, aby rozhodná právní otázka byla posouzena jinak.


II.
Stěžovatelčina argumentace

5. Stěžovatelka poukazuje na to, že v dědickém řízení byla nemovitost v B., kterou jí zůstavitel závětí odkázal, rozdělena mezi ní a vedlejší účastnici podle velikosti dědických podílů, přestože podle poslední vůle zůstavitele měla celá připadnout jí. Upozorňuje na negativní dopad napadených rozhodnutí do jejího života, plynoucí z rozdílných práv vlastníka a spoluvlastníka nemovitosti. Tvrdí, že nikdy nepožadovala potvrzení jednotlivých věcí, ale že pouze žádala deklaraci 100% podílu k věci, kterou jí zůstavitel odkázal, přičemž argumentuje tím, že závěť obě účastnice považovaly za pravou a platnou a že zůstavitel mohl jednotlivou věc odkázat jím označenému dědici. Právní úprava podle ní netrpí vadami, ale dopadá na situaci, kdy zůstavitel povolá dědice, kteří se teprve na základě závěti stanou účastníky dědického řízení, avšak závěť neobsahuje vymezení jejich dědických podílů. V důsledku toho mělo být porušeno stěžovatelčino právo nakládat s vlastním majetkem.

6. Podle stěžovatelky jsou navíc napadená soudní rozhodnutí nepřezkoumatelná, neboť odkazují na nepřiléhavou judikaturu. Tato se sice týkala vykonatelnosti zůstavitelovy vůle, řešila však jiné skutkové okolnosti (odlišné poměry mezi dědici). Tím mělo dojít k porušení stěžovatelčina práva na spravedlivý proces.

7. Celkovou nespravedlnost řízení pak stěžovatelka vyvozuje z toho, že obvodní soud v související věci rozhodnutím ze dne 16. 4. 2019 podle § 175l o. s. ř. určil, které věci ze společného jmění manželů (dále jen "SJM") připadají manželovi a pozůstalé manželce, a to s ohledem na využitelnost majetku podle vhodnosti, aniž by odůvodnil, co vhodností je, resp. jaké parametry zohlednil. Dalším příkladem má být, že obvodní soud přestal bez odůvodnění uvádět náhradovou pohledávku zůstavitele za položky v SJM, které byly přiznány pozůstalé manželce; obvodní soud měl také bezdůvodně snížit náhradovou pohledávku, která se vztahuje k podílu v bytovém družstvu z částky 850 000 Kč na částku 706 244,55 Kč.


 III.
Procesní předpoklady řízení před Ústavním soudem

8. Ústavní soud se nejprve zabýval tím, zda jsou splněny procesní předpoklady řízení. Dospěl k závěru, že ústavní stížnost byla podána včas oprávněnou stěžovatelkou, která byla účastnicí řízení, ve kterém byla vydána rozhodnutí napadená ústavní stížností. Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný. Stěžovatelka je zastoupena v souladu s § 29 až 31 zákona o Ústavním soudu. Ústavní stížnost je přípustná, jelikož stěžovatelka vyčerpala všechny zákonné procesní prostředky k ochraně svých práv (§ 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu a contrario).


IV.
Posouzení opodstatněnosti ústavní stížnosti

9. Ústavní soud je soudním orgánem ochrany ústavnosti (čl. 83 Ústavy), který stojí mimo soustavu obecných soudů (čl. 91 odst. 1 Ústavy). Vzhledem k tomu jej nelze, vykonává-li svoji pravomoc tak, že podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému soudnímu rozhodnutí, považovat za další, "superrevizní" instanci v systému obecné justice, oprávněnou vlastním rozhodováním (nepřímo) nahrazovat rozhodování soudů. Úkolem Ústavního soudu je "toliko" přezkoumat ústavnost soudních rozhodnutí, jakož i řízení, které jejich vydání předcházelo. Nutno proto vycházet z pravidla, že vedení řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu, výklad podústavního práva a jeho aplikace na jednotlivý případ je v zásadě věcí soudů, a o zásahu Ústavního soudu do jejich rozhodovací činnosti lze uvažovat za situace, kdy je jejich rozhodování stiženo vadami, které mají za následek porušení ústavnosti (tzv. kvalifikované vady); o jaké vady jde, lze zjistit z judikatury Ústavního soudu.

10. Stěžovatelka (obdobně jako v dovolání) tvrdí, že došlo k porušení čl. 11 odst. 1 Listiny, neboť obecné soudy nerespektovaly vůli zůstavitele, když výše uvedenou nemovitou věc, o které bylo pořízeno závětí, nenabyla do svého vlastnictví, ale získala jen podíl na ní. Připouští, že soud není oprávněn dědictví vypořádat, má však za to, že mohl být deklarován její podíl na sporné nemovitosti ve výši 100 %.

11. Jak však již vysvětlil Nejvyšší soud, nedošlo-li k uzavření dohody o vypořádání dědictví, podle rozhodné právní úpravy soud nemohl potvrdit nabytí konkrétních věcí nebo práv jednotlivými dědici, ale jen stanovit dědické podíly zlomkem (procentem) odpovídajícím ceně konkrétních věcí nebo práv, která podle závěti dědici připadají, v poměru k ceně celého dědictví [§ 484 věta první občanského zákoníku, § 175q odst. 1 písm. d) o. s. ř.; viz i Švestka, J. Spáčil, J. Škárová, M., Hulmák, M., a kol.: Občanský zákoník II, § 460-880, Komentář. 1. vydání. Praha. C. H. Beck, 2008, str. 1317-8, kde se uvádí, že určí-li zůstavitel v závěti konkrétní věci, je neblíže smyslu aktuální právní úpravy stanovení dědického podílu zlomkem (procentem) odpovídajícím ceně konkrétní věci, jež podle závěti dědici připadá, v poměru k ceně celého dědictví]. Stěžovatelčin požadavek tedy nemá oporu v tehdy platné právní úpravě (srov. § 1694 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, a § 185 odst. 1 zákona č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních).

12. Ústavní soud v této souvislosti neshledal ani porušení stěžovatelčina práva na spravedlivý proces, neboť judikaturu, na kterou Nejvyšší soud odkázal, nelze považovat za nepřiléhavou, natož pak za zjevně nepřiléhavou, jež by signalizovala kvalifikovanou vadu ve formě libovůle v soudním rozhodování.

13. Jde-li o další námitky, již městský soud k nim uvedl, že o určení obvyklé ceny majetku v SJM bylo rozhodnuto usnesením obvodního soudu č. j. 27 D 198/2006-418 ve spojení s usnesením městského soudu č. j. 24 Co 95/2012-466, o určení, jaký majetek ze SJM připadl pozůstalé manželce a do dědictví, (§ 175l odst. 1 o. s. ř.) bylo rozhodnuto usnesením obvodního soudu č. j. 27 D 198/2006-955 ve spojení s usnesením městského soudu č. j. 29 Co 288/2006-825 (sic), a o obvyklé ceně majetku zůstavitele, výši dluhů a čisté hodnotě dědictví (§ 175o odst. 1 o. s. ř.) bylo rozhodnuto usnesením obvodního soudu č. j. 27 D 198/2006-955 ve spojení s usnesením městského soudu č. j. 29 Co 367/2020-1073, a dále že tato rozhodnutí jsou již pravomocná, resp. nejsou předmětem odvolacího řízení a že (ve stručnosti řečeno) obvodní soud postupoval správně, když z nich vycházel a nabytí dědictví potvrdil. Vzhledem k tomu, že stěžovatelka nijak na tuto argumentaci nereaguje, není Ústavnímu soudu zřejmé, jakého pochybení se městský soud měl dopustit, což i v tomto bodě vede k závěru o zjevné neopodstatněnosti vznesených námitek.

14. S ohledem na výše uvedené důvody Ústavní soud ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu odmítl.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 22. listopadu 2023


Tomáš Lichovník, v. r.
předseda senátu