Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Jiřího Zemánka (soudce zpravodaje) a soudců Ludvíka Davida a Vojtěcha Šimíčka o ústavní stížnosti obchodní společnosti M & M agency s. r. o., sídlem Štěrboholská 560/73, Praha 15 - Hostivař, zastoupené Mgr. Ing. Janem Boučkem, advokátem, sídlem Opatovická 1659/4, Praha 1 - Nové Město, proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 14. září 2022 č. j. 30 Cdo 2000/2022-149, rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 24. listopadu 2021 č. j. 91 Co 251/2021-123 a rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 17. prosince 2020 č. j. 27 C 202/2018-85, za účasti Nejvyššího soudu, Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 6, jako účastníků řízení, a České republiky - Úřadu pro zastupování státu ve věcech majetkových, sídlem Rašínovo nábřeží 390/42, Praha 2 - Nové Město, jako vedlejší účastnice řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění:

I.
Skutkové okolnosti případu a obsah napadených rozhodnutí

1. Stěžovatelka se ústavní stížností domáhá zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí s tvrzením, že jimi bylo porušeno její ústavně zaručené právo na soudní ochranu podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina"), resp. právo na spravedlivý proces podle čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen "Úmluva"), právo na náhradu škody způsobené vadným výkonem veřejné moci podle čl. 36 odst. 3 Listiny, jakož i právo na právní pomoc podle čl. 37 odst. 2 Listiny.

2. Stěžovatelka (žalobkyně) se v řízení domáhala vůči vedlejší účastnici řízení (žalované) zaplacení částky ve výši 1 530 000 Kč s příslušenstvím z titulu náhrady škody, jež jí měla být způsobena nesprávným úředním postupem soudního exekutora JUDr. Juraje Podkonického, Ph. D. [vystupujícího jako vedlejší účastník řízení na straně žalované (dále jen "soudní exekutor")], v exekuci vedené na majetek povinné obchodní společnosti Popular Develop, s. r. o. pod sp. zn. 067 Ex 30874/16. Soudní exekutor se měl dopustit pochybení tím, že věci náležející do vlastnictví stěžovatelky (4 kusy golfových simulátorů a dataprojektor) sepsal a následně je uzamkl v prostorách užívaných povinnou, čímž na sebe převzal odpovědnost za převzaté věci a odpovídá tak za jejich ztrátu (odcizení) objektivně podle § 2944 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "obč. zák.").

3. Obvodní soud pro Prahu 6 (dále jen "obvodní soud") rozsudkem ze dne 17. 12. 2020 č. j. 27 C 202/2018-85 žalobu zamítl (výrok I.) a současně stěžovatelce uložil povinnost k náhradě nákladů řízení vzniklých vedlejší účastnici řízení (výrok II.) a soudnímu exekutorovi (výrok III.). Podle obvodního soudu nebyl naplněn žádný z předpokladů pro vznik odpovědnosti samotného soudního exekutora, který jinak odpovídá podle § 32 zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů. Zároveň byla prokázána skutečnost, která, i kdyby došlo k porušení povinnosti soudního exekutora, byla důvodem jeho vyvinění podle § 32 odst. 2 exekučního řádu, neboť ke škodě došlo v důsledku trestného jednání třetí osoby a soudní exekutor učinil vše pro zajištění majetku. Ke stěžovatelčině argumentaci o možném vzniku nároku vůči státu podle § 2944 obč. zák. obvodní soud uvedl, že v takovém případě by musel být žalován přímo soudní exekutor a musela by být splněna podmínka existence závazkového vztahu mezi stěžovatelkou a soudním exekutorem.

4. K odvolání stěžovatelky Městský soud v Praze (dále jen "městský soud") rozsudkem ze dne 24. 11. 2021 č. j. 91 Co 351/2021-123 rozsudek obvodního soudu potvrdil (výrok I.), rozhodl o nákladech odvolacího řízení (výroky II. a III.) a stěžovatelce uložil povinnost zaplatit soudní poplatek z podané žaloby (výrok IV.). Městský soud dospěl k závěru, že nebyla dána příčinná souvislost mezi postupem soudního exekutora a vznikem škody, když došlo k jejímu přerušení v důsledku jednání jednatele povinné Václava Hodka, který porušil povinnost uloženou mu zákonem (konkrétně § 2901 obč. zák.), neboť nezakročil na ochranu majetku stěžovatelky.

5. Následné dovolání stěžovatelky Nejvyšší soud usnesením ze dne 14. 9. 2022 č. j. 30 Cdo 2000/2022-149 odmítl, jelikož nebylo přípustné. Na stěžovatelkou nastolené otázce (zda se osoba, jež na sebe vzala odpovědnost za věc, kterou převzala, může vyvinit ve smyslu § 2944 obč. zák., tím, že jí tato věc byla odcizena, a zda je uvedený liberační důvod naplněn v situaci, kdy dojde k odcizení věci, kterou soudní exekutor pojal do soupisu movitých věcí) nebylo rozhodnutí městského soudu postaveno, neboť závěr o neexistenci žalovaného nároku městský soud odůvodnil výhradně absencí vztahu příčinné souvislosti. Ve zbytku (ohledně procesního postupu městského soudu) pak stěžovatelka nevymezila, v čem konkrétně spatřuje splnění předpokladů přípustnosti svého dovolání. Pouhá citace (části) textu § 237 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "o. s. ř.") či kritika právního posouzení věci městským soudem nepostačuje.


II.
Argumentace stěžovatelky

6. Stěžovatelka v ústavní stížnosti namítá porušení svých shora uvedených ústavně zaručených práv. S poukazem na nesprávný úřední postup soudního exekutora dovozovaný z § 2944 obč. zák. vyslovuje přesvědčení, že její nárok uplatněný proti vedlejší účastnici řízení měl být odškodněn podle zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád), ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o odpovědnosti státu za škodu"). Nesouhlasí se závěrem obsaženým v usnesení Nejvyššího soudu, že aplikace § 2944 obč. zák. by mohla přicházet do úvahy pouze v případech, v nichž nejde o výkon státní (veřejné) moci. Naopak poukazuje na § 26 zákona o odpovědnosti státu za škodu, podle něhož není-li stanoveno jinak, řídí se vztahy upravené v zákoně o odpovědnosti státu za škodu občanským zákoníkem. Nejvyšší soud tak sice formálně deklaroval subsidiaritu občanského zákoníku, ale materiálně dělá z občanského zákoníku zákon speciální. Nejvyšší soud popírá, že deliktní podstata definovaná občanským zákoníkem je i deliktní podstatou pro případ odpovědnostního titulu spočívajícího v nesprávném úředním postupu. Zdůrazňuje, že stát běžně odškodňuje škodu za ztrátu věci (např. věcí zajištěných při domovních prohlídkách).

7. Stěžovatelka dále namítá, že jí byla odňata možnost jednat před městským soudem. Popisuje, jakým způsobem k tomu došlo. Uvádí, že právní zástupce stěžovatelky neměl při jednání dne 24. 11. 2021 nasazen respirátor, resp. roušku, a proto byl po upozornění a neuposlechnutí výzvy předsedy senátu k jejímu nasazení vyveden justiční stráží z jednací síně. Po návratu do jednací síně jako veřejnost, kdy měl respirátor nasazen, však již byl po celou dobu řízení ignorován. Z mimořádného opatření Ministerstva zdravotnictví č. j. MZDR 15757/2020-61/MIN/KAN, ve znění mimořádného opatření č. j. MZDR 15757/2020-63/MIN/KAN (dále jen "mimořádné opatření"), přitom vyplývá, že v něm uvedené osoby, mj. právní zástupci účastníků řízení, jsou z povinnosti nosit roušky vyjmuty. Rozšiřování pravomoci soudce s odkazem na § 117 odst. 1 o. s. ř. ve smyslu povinnosti právního zástupce účastníka řízení nosit roušku při jednání nemá podle stěžovatelky nic do činění s účelem soudního řízení ve smyslu § 1 o. s. ř.

8. V doplnění ústavní stížnosti ze dne 30. 11. 2022 stěžovatelka poukázala na závěry vyslovené v rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 27. 6. 2002 sp. zn. 25 Cdo 1429/2000 (pozn. správně sp. zn. 25 Cdo 1629/2000), který se týká poškození věcí zajištěných celním úřadem.


III.
Procesní předpoklady řízení před Ústavním soudem

9. Ústavní soud posoudil splnění procesních předpokladů řízení a shledal, že ústavní stížnost byla podána včas, oprávněnou stěžovatelkou, která byla účastnicí řízení, v němž byla vydána soudní rozhodnutí napadená ústavní stížností, a Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný; stěžovatelka je právně zastoupena v souladu s § 29 až § 31 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu") a ústavní stížnost je rovněž přípustná (§ 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu a contrario).


 IV.
Posouzení opodstatněnosti ústavní stížnosti

10. Ústavní soud úvodem připomíná, že není součástí soustavy soudů [čl. 91 odst. 1 Ústavy České republiky (dále jen "Ústava")] a nepřísluší mu výkon dozoru nad jejich rozhodovací činností. Do rozhodovací činnosti soudů je Ústavní soud v řízení o ústavní stížnosti podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy oprávněn zasáhnout pouze tehdy, byla-li pravomocným rozhodnutím těchto orgánů porušena ústavně zaručená základní práva nebo svobody stěžovatele.

11. Stěžovatelka brojí proti zamítnutí její žaloby na náhradu škody z titulu odpovědnosti státu za škodu. Nesouhlasí zejména se závěrem, že v dané věci nelze aplikovat § 2944 obč. zák. V prvé řadě je třeba uvést, že ze strany stěžovatelky jde o pouhou polemiku s právními závěry, které vycházejí z podústavního práva. Jak již Ústavní soud mnohokrát konstatoval, takto pojatá ústavní stížnost staví Ústavní soud do pozice další instance v systému všeobecného soudnictví, která mu nepřísluší. Ústavní soud setrvale judikuje, že mu nepřísluší přehodnocovat skutkové a ani právní závěry obecných soudů. Rovněž výklad jiných než ústavních předpisů i jejich aplikace při řešení konkrétních případů jsou samostatnou záležitostí obecných soudů. Skutečnost, že soud vyslovil právní názor, s nímž se stěžovatelka neztotožňuje, nezakládá sama o sobě odůvodněnost ústavní stížnosti.

12. Stěžovatelka se vymezuje proti závěru zastávanému obecnými soudy, že je třeba při posuzování vzniku odpovědnosti vycházet ze zákona o odpovědnosti státu za škodu a nelze tedy aplikovat § 2944 obč. zák. Přitom přehlíží, že zamítnutí žaloby bylo postaveno na závěru, že nebyly naplněny předpoklady pro vznik odpovědnosti samotného soudního exekutora, neboť nebylo tvrzeno a prokázáno porušení právní povinnosti soudním exekutorem, které by zapříčinilo vznik újmy stěžovatelce, když soudní exekutor učinil vše potřebné pro zajištění majetku a rovněž nebyla dána příčinná souvislost, neboť k jejímu přerušení došlo v důsledku jednání třetí osoby. Z uvedených důvodů tedy nelze ani uvažovat o odpovědnosti státu za škodu. Nadto, jak uvedl obvodní soud, měl-li by být vznik nároku postaven na § 2944 obč. zák., musel by být žalován přímo soudní exekutor a musela by být splněna podmínka existence závazkového vztahu mezi stěžovatelkou a soudním exekutorem, což samozřejmě v dané věci nebylo. Stěžovatelčina argumentace se tak obdobně jako v dovolání míjí se závěry, na nichž byla postavena rozhodnutí obvodního soudu a městského soudu.

13. K námitce stěžovatelky, že jí byla odňata možnost jednat před soudem vadným postupem městského soudu, kdy nebylo jejímu právnímu zástupci umožněno účastnit se jednání bez nasazeného respirátoru, Ústavní soud uvádí, že obdobnou ústavní stížností, v níž vystupoval tentýž právní zástupce, se zabýval v usnesení ze dne 20. 12. 2022 sp. zn. IV. ÚS 3231/22 (všechna rozhodnutí Ústavního soudu jsou dostupná na http://nalus.usoud.cz). V postupu obecných soudů, které taktéž vykázaly právního zástupce z jednací síně z důvodu neochoty nasadit si respirátor, nebylo spatřováno žádné pochybení. Ústavní soud zde zcela aproboval vysvětlení obecných soudů, že předseda senátu je s odvoláním na § 117 o. s. ř. oprávněn v zájmu ochrany zdraví osob přítomných v jednací síni vyžadovat nasazení respirátoru a upřednostnit základní účel uvedeného mimořádného opatření, a to ochranu dýchacích cest jako prevenci vzniku a šíření onemocnění covid-19, před výjimkou stanovenou v tomto mimořádném opatření, a to tím spíše, nejde-li o účastníka řízení či svědka, u nichž je podstatný výraz tváře, nýbrž "pouze" o právního zástupce.

14. Z výše uvedených důvodů Ústavní soud ústavní stížnost stěžovatelky mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 17. ledna 2023


Jiří Zemánek v. r.
předseda senátu