Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Davida Uhlíře, soudce Tomáše Lichovníka a soudkyně zpravodajky Milady Tomkové o ústavní stížnosti Ivany Černé, zastoupené JUDr. Jiřím Stránským, advokátem, sídlem Riegrova 172/3, Kralupy nad Vltavou, proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. ledna 2022 č. j. 24 Cdo 1608/2021-60 a rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 11. června 2020 č. j. 4 Co 65/2020-33, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění

Posuzovanou ústavní stížností se stěžovatelka domáhá zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí, neboť tvrdí, že jimi došlo k porušení jejích práv zaručených čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

Jak vyplynulo z ústavní stížnosti a napadených rozhodnutí, stěžovatelka a prodávající podali návrh na vklad vlastnického práva ve prospěch stěžovatelky k blíže specifikované nemovitosti. Poté, co je Katastrální úřad pro hlavní město Prahu upozornil, že kupní cena v kupní smlouvě je neurčitá (v důsledku rozporu mezi jejím číselným vyjádřením a vyjádřením slovním), byl návrh vzat zpět. Následně podala stěžovatelka sama opětovný návrh na vklad vlastnického práva v její prospěch, přičemž jako vkladovou listinu předložila úředně ověřenou kopii původní kupní smlouvy, do níž bylo v části týkající se výše kupní ceny ručně psaným textem zasahováno.

Katastrální úřad pro hlavní město Prahu návrh stěžovatelky rozhodnutím č. j. V-88728/2018-101 ze dne 26. 3. 2019 zamítl, neboť shledal kupní smlouvu neurčitou. Do ověřené kopie bylo ručně zasahováno opravou výše kupní ceny, aniž by bylo zřejmé, kdo opravu provedl a zda ji odsouhlasily obě strany, což snižuje věrohodnost listiny, v níž se číselné a slovní vyjádření kupní ceny liší. Není zřejmé, která z cen platí, a ověřená kopie smlouvy se neshoduje s originálem.

Stěžovatelka se následně domáhala povolení vkladu vlastnického práva žalobou, kterou Městský soud v Praze rozsudkem č. j. 92 C 22/2019-20 ze dne 12. 12. 2019 zamítl. Proti tomuto rozsudku podala stěžovatelka odvolání, k němuž Vrchní soud v Praze ústavní stížností napadeným rozsudkem prvostupňové rozhodnutí potvrdil. Jak vrchní soud uvedl, obsah vkladové listiny musí být určitý a srozumitelný. Ztotožnil se přitom s městským soudem v tom, že údaj o výši kupní ceny je neurčitý, neboť nelze s jistotou říci, zda celková cena činila 2 500 000 Kč, nebo 4 500 000 Kč. Ruční opravu kupní ceny, u níž není zřejmé, kdo a kdy text smlouvy opravil, pak nelze akceptovat, zvláště když byl v čl. V. kupní smlouvy sjednán jiný postup, jak případné nedostatky kupní smlouvy odstranit, který nebyl následován.

Proti rozsudku vrchního soudu stěžovatelka podala dovolání, které Nejvyšší soud ústavní stížností napadeným usnesením odmítl, jelikož vrchní soud rozhodl v souladu s rozhodovací praxí. Jestliže odvolací soud nedospěl k nepochybnému poznání, co chtěli účastníci projevit (jaký konkrétní právní následek z hlediska určitosti závazku zaplatit kupní cenu chtěli vyvolat), a to ani ze sjednaného způsobu placení kupní ceny, které bylo podle smlouvy rozloženo do dvou splátek, jejichž součet dával dohromady nižší z rozporně vyjádřených výší kupní ceny, neshledal dovolací soud tento závěr zjevně nepřiměřeným.

V ústavní stížnosti stěžovatelka namítá nesprávné posouzení otázky platnosti vkladové listiny. Závěry soudů stěžovatelka shledává rozpornými s judikaturou Ústavního soudu, dle níž má být při posuzování platnosti právních jednání preferován takový výklad smluv uzavíraných v soukromoprávních vztazích, který nevede k závěru o neplatnosti smlouvy, pokud je takový výklad možný.

Stěžovatelka vysvětluje, že v kupní smlouvě byla v čl. II. číslicemi uvedena cena ve výši 2 500 000 Kč, zatímco v následující závorce slovy vyjádřená kupní cena byla uvedena ve výši čtyřimilionypětsettisíckorun českých. Stejně tak tomu bylo v čl. III. smlouvy, avšak dále byl rozepsán způsob zaplacení kupní ceny tak, že první část ve výši 1 711 949 Kč byla zaplacena již před podpisem kupní smlouvy a druhá část ve výši 788 051 Kč má být zaplacena nejpozději do 30. 11. 2018. V případě obou těchto tranší byly částky vyjádřené číslicemi shodné s částkami uvedenými v navazující závorce a jejich součet dává dohromady částku 2 500 000 Kč. Stěžovatelka je toho názoru, že ve smlouvě rozepsané tranše kupní ceny, jejichž součet koresponduje s jednou ze dvou rozporně vyjádřených částek kupní ceny, zcela jednoznačně indikuje, jaká kupní cena byla sjednána. Ostatně vizuálně výrazně zřetelnější číselné vyjádření kupní ceny ve smlouvě rozporné není, což podle stěžovatelky může být určitým vodítkem stejně jako skutečnost, že prodávající ani kupující proti platnosti kupní smlouvy ničeho nenamítali.

Za irelevantní považuje stěžovatelka to, že nebyla vyhotovena nová kupní smlouva, neboť ohledně správnosti rozhodnutí katastrálního úřadu je dosud veden spor a prodávající je navíc naprosto nekontaktní. To je ovšem podružné, neboť rozpory ve smlouvě lze překlenout logickým výkladem, přičemž úvaha o tom, že by snad způsob zaplacení kupní ceny uvedený ve smlouvě mohl být neúplný, když není vyloučeno, že by mohla existovat ještě další část kupní ceny v rámci sjednaného způsobu zaplacené celkové ceny, je podle stěžovatelky vysoce spekulativní a bez opory v provedených důkazech.


 Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud není další instancí v systému všeobecného soudnictví, není soudem obecným soudům nadřízeným, a jak již dříve uvedl ve své judikatuře, postup v občanském soudním řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu i výklad jiných než ústavních předpisů, jakož i jejich aplikace při řešení konkrétních případů, jsou záležitostí obecných soudů.

Otázka, zda je určitá smlouva dostatečně určitá, je zásadně otázkou podústavního práva, jejíž řešení primárně náleží obecným soudům. V posuzované věci se soudy věcí řádně zabývaly a přesvědčivě vysvětlily, proč stěžovatelčině žalobě nemohlo být vyhověno. Stejně jako Nejvyšší soud je i Ústavní soud toho názoru, že závěr o neurčitosti předmětné kupní smlouvy není nijak nepřiměřený, neboť tvrzený rozpor existuje, a to na více místech smlouvy. Způsob platby by pak sice mohl svědčit ve prospěch nižší z obou částek, ale nečiní tak nepochybně, jak už uvedl Nejvyšší soud.

Je pravda, že Ústavní soud ve své judikatuře preferuje výklad ve prospěch platnosti smluv, ale to jednak neznamená, že by soudy měly každou smlouvu vyložit jako platnou a určitou "za každou cenu", navíc zde nejde tak úplně o volbu mezi dvěma intepretacemi smlouvy, z níž jedna ji činí neplatnou a druhá platnou. Tak by tomu bylo, kdyby např. z nějakého důvodu jen jedna ze dvou ve smlouvě uvedených cen vedla k platnosti kupní smlouvy, zatímco soudy by se přiklonily k výkladu, že zamýšlená byla cena druhá, a smlouva je proto neplatná. Zde ale soudy stály před prostou otázkou, zda je předložená smlouva dostatečně určitá. Pokud shledaly, že tomu tak není, nemohly se "přiklonit" k určitosti.

Ústavní soud proto ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu odmítl.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 23. května 2022


David Uhlíř v. r.
předseda senátu