Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Vojtěcha Šimíčka a soudců Ludvíka Davida a Jiřího Zemánka (soudce zpravodaje) o ústavní stížnosti J. N., t. č. Vazební věznice Olomouc, zastoupeného Mgr. Michalem Štrofem, advokátem se sídlem Velké náměstí 135/19, Hradec Králové, proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 18. srpna 2022, č. j. 47 To 268/2022-129 a usnesení Okresního soudu v Ostravě ze dne 30. června 2022, č. j. 0 Nt 19033/2022-115, za účasti Okresního soudu v Ostravě a Krajského soudu v Ostravě, jako účastníků řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění:

I.
Skutkové okolnosti případu a obsah napadených rozhodnutí

1. Ústavní stížností podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy České republiky (dále jen "Ústava") a § 72 a násl. zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu"), se stěžovatelé domáhají zrušení v záhlaví označených rozhodnutí s tvrzením, že jimi byla porušena jejich ústavně zaručená práva zakotvená v čl. 2, čl. 8 odst. 5, čl. 36 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina") a čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen "Úmluva").

2. Jak vyplývá z ústavní stížnosti a přiložených dokumentů, stěžovatel je trestně stíhán pro jednání právně kvalifikované jako zločin nedovolené výroby a jiného nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy dle § 283 odst. 1, odst. 3 písmeno c) zákona č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "tr. zákoník"). Okresní soud v Ostravě (dále jen "okresní soud") nejprve usnesením ze dne 9. 4. 2022, č. j. 0 Nt 16040/2022-58, rozhodl o vzetí stěžovatele do vazby, když shledal důvody vazby dle § 67 písm. a) a c) zákona č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád), ve znění pozdějších předpisů (dále jen "tr. řád"). Následně okresní soud napadeným usnesením ze dne 30. 6. 2022 rozhodl, že se stěžovatel ponechává ve vazbě, když i nadále trvají vazební důvody dle § 67 písm. a) a c) trestního řádu, za současného nepřijetí záruky za další chování obviněného podle § 73 odst. 1 písm. a) tr. řádu ze strany Y. N., J. N., L. H. a J. J., nevyslovení dohledu probačního úředníka nad osobou obviněného podle § 73 odst. 1 písm. c) tr. řádu a nepřijetí peněžité záruky podle § 73a odst. 1 tr. řádu. Okresní soud totiž dospěl k závěru, že návrh státního zástupce na další ponechání stěžovatele ve výkonu vazby je důvodný, když se ztotožnil s jeho argumentací, kdy státní zástupce poukázal na skutečnost, že v minulosti byl stěžovatel ve dvou případech pro trestnou činnost obdobné povahy pravomocně odsouzen, a že stěžovateli hrozí vysoký trest, z čehož dovodil obavu, že by se stěžovatel mohl trestnímu stíhání vyhýbat a v trestné činnosti pokračovat.

3. Krajský soud v Ostravě (dále jen "krajský soud"), který o stížnosti rozhodoval, napadeným usnesením podle § 149 odst. 1 písm. a) tr. řádu napadené usnesení okresního soudu zrušil a nově rozhodl tak, že se stěžovatel ponechává ve vazbě, když vazební důvody dle § 67 písm. a) a c) nadále trvají a dále rozhodl tak, že se dle § 73 odst. 1 tr. řádu a contrario nepřijímá záruka za další chování, podaná Y. N., J. N., J. J. a B. V., a že se dle § 73 odst. 1 písm. c) nestanoví nad obviněným dohled probačního úředníka.


II.
Argumentace stěžovatele

4. Stěžovatel namítá, že v jeho věci okresní soud vazební důvody řádně neodůvodnil, a že postup krajského soudu, který nahradil tento nedostatek, je dle názoru stěžovatele nezákonný. Uvádí, že krajský soud upřel stěžovateli právo na dvojinstančnost řízení a znemožnil mu věcně argumentovat v rámci řádně podaného opravného prostředku - stížnosti. Stěžovatel má za to, že okresní soud, stejně tak jako krajský soud jako soud stížnostní, neuvedl žádný relevantní důvod, pro který by bylo třeba stěžovatele nadále ponechat ve vazbě, že usnesení chybí řádné odůvodnění. Uvádí, že nebyly naplněny důvody pro uložení vazby útěkové dle § 67 písm. a) tr. řádu, ani podmínky pro aplikaci § 67 písm. c) tr. řádu, tedy pro uložení vazby předstižné, když zdůrazňuje, že odkaz na jeho předchozí trestnou činnost je nemístný, když v prvém případě byl amnestován a ve druhém případě mu svědčí fikce zahlazení odsouzení. Celkově je stěžovatel přesvědčen, že zde ani není dán důvod pro to, aby byl nadále ponechán ve vazbě.

5. Stěžovatel dále uvádí, že předložil písemné záruky své matky, družky, otce a přátel, kteří všichni prohlásili, že jsou seznámeni s podstatou obvinění, které je stěžovateli kladeno za vinu. Namítá, že odůvodnění jejich nepřijetí okresním soudem je právně vadné, a že dle názoru stěžovatele postrádá smysl i argumentace krajského soudu k jejich nepřijetí. K tomu stěžovatel dodává, že dle jeho přesvědčení výše uvedené opomenutí vypořádat se s důkazy předloženými stěžovatelem odpovídá tzv. opomenutým důkazům, jelikož okresní soud vytváří odůvodnění ve vztahu k této záruce bez toho, aniž by osoby, které nabízí převzetí záruky, vyslechl. Stěžovatel je tak přesvědčen o tom, že okresní soud (a následně ani krajský soud) nerespektoval základní zásadu trestního řízení, zakotvenou v § 2 odst. 5 tr. řádu, a kterou je třeba dle jeho názoru aplikovat i v tomto řízení, tj. že skutkový stav věci má být zjištěn tak, aby o něm nebyly důvodné pochybnosti. Stěžovatel v posledním okruhu námitek uvádí, že soudy nesprávně posoudily nemožnost přijetí peněžité záruky podle § 73a odst. 1 tr. řádu, když je přesvědčen, že zvolená právní kvalifikace u jeho osoby je nesprávná, a že u něho nehrozí vazební důvod dle § 67 písm. a) a c) tr. řádu. Předmětné ustanovení (§ 73a odst. 1 tr. řádu) a limitace dle názoru stěžovatele pouze znemožňuje, aby peněžitá záruka byla jediným institutem, nahrazujícím vazbu, ale nevylučuje ji v kombinaci s jiným náhradním institutem.


 III.
Procesní podmínky řízení před Ústavním soudem

6. Ústavní soud posoudil splnění procesních předpokladů řízení a shledal, že ústavní stížnost byla podána včas oprávněným stěžovatelem, který byl účastníkem řízení, v nichž byla vydána rozhodnutí napadená v ústavní stížnosti. Stěžovatel je právně zastoupen v souladu s § 29 až 31 zákona o Ústavním soudu, a ústavní stížnost proti rozhodnutí krajského soudu je přípustná, neboť stěžovatel vyčerpal všechny zákonné procesní prostředky k ochraně svého práva (§ 75 odst. 1 téhož zákona a contrario). Na tomto místě je třeba dodat, že napadené usnesení okresního soudu již bylo zrušeno předmětným usnesením krajského soudu, přičemž k rozhodování o ústavnosti již zrušeného rozhodnutí Ústavní soud není příslušný (není povolán rušit již jednou zrušené rozhodnutí). Proto Ústavní soud odmítl ústavní stížnost v této části podle § 43 odst. 1 písm. d) zákona o Ústavním soudu pro nepříslušnost.


IV.
Posouzení opodstatněnosti ústavní stížnosti

7. Ústavní soud posoudil tu část ústavní stížnosti stěžovatele, k jejímuž projednání je příslušný, a dospěl k závěru, že představuje zjevně neopodstatněný návrh podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu.

8. Ústavní soud ve své ustálené judikatuře zcela zřetelně akcentuje doktrínu minimalizace zásahů do činnosti orgánů veřejné moci, která je odrazem skutečnosti, že Ústavní soud není součástí soustavy soudů (čl. 91 odst. 1 Ústavy). Proto mu nepřísluší zasahovat do ústavně vymezené pravomoci jiných orgánů veřejné moci, pokud jejich činností nedošlo k zásahu do ústavně zaručených základních práv a svobod, a to i v případě, že by na konkrétní podobu ochrany práv zakotvených v podústavních předpisech měl jiný názor.

9. Je-li napadáno přezkumné rozhodnutí stížnostního soudu, jde o to, zda podaný výklad a aplikace trestněprávních ustanovení, upravujících rozhodování o omezení svobody stěžovatele, jmenovitě rozhodování o trvání důvodů vazby uvedených v § 67 písm. a) a písm. c) tr. řádu, nezakládá nepřijatelné ústavněprávní konsekvence, tj. zda nepředstavuje nepřípustný zásah do právního postavení stěžovatele v té rovině, jíž je poskytována ochrana ústavněprávními předpisy.

10. Ačkoli, jak vyplývá z výše uvedeného, kategorie "správnosti" sama o sobě není referenčním kritériem ústavněprávního přezkumu, požadavek respektu k principům, zakotveným v čl. 8 odst. 5 Listiny (a čl. 5 odst. 3 věta druhá Úmluvy), je zde úzce spjat s dodržením pravidel, jež jsou právě k jejich ochraně stanovena v předmětných ustanoveních trestního řádu. Předmětem přezkumu Ústavním soudem je tedy otázka, zda se krajský soud ústavně konformním způsobem vypořádal s otázkou, zde i nadále existují důvody pro ponechání stěžovatele ve vazbě.

11. K námitkám stěžovatele, materiálně zpochybňujícím důvodnost rozhodnutí o jeho dalším držení ve vazbě, lze odkázat na předchozí konstatování Ústavního soudu, že vazba představuje zajišťovací institut sloužící k dosažení účelu trestního řízení, přičemž rozhodování o vazbě nelze chápat jako rozhodování o vině či nevině obviněného. Je tedy přirozené, že je vedeno vždy v rovině pouhé pravděpodobnosti (a nikoliv jistoty) o důsledcích, jež mohou nastat, nebude-li obviněný držen ve vazbě.

12. Podle § 67 tr. řádu smí být obviněný vzat do vazby jen tehdy, jestliže z jeho jednání nebo dalších konkrétních skutečností vyplývá důvodná obava, že - dle písm. a) - uprchne nebo se bude skrývat, aby se tak trestnímu stíhání nebo trestu vyhnul, zejména nelze-li jeho totožnost hned zjistit, nemá-li stálé bydliště anebo hrozí-li mu vysoký trest, či že - dle písm. c) - bude opakovat trestnou činnost, pro niž je stíhán, dokoná trestný čin, o který se pokusil, nebo vykoná trestný čin, který připravoval nebo kterým hrozil. Obě aplikovaná ustanovení [§ 67 písm. a) a c) tr. řádu] poskytují soudu relativně široký prostor pro uvážení při výkladu klíčových pojmů (viz pojem "důvodné obavy"), když pro úsudek o nesprávnosti odtud vycházejícího právního závěru (tj. zda měl být stěžovatel jako obviněný vzat do vazby či nikoli) je pak mimo jiné určující, zda pro něj coby rozhodné nebyly použity znaky, jež mu jsou objektivně irelevantní nebo mu dokonce obsahem či účelem protiřečí, anebo že ty, jež byly použity, jsou ve svém souhrnu neúplné, a jiné, rovněž relevantní, byly opomenuty, případně že byl jejich význam zjevně vadně poměřen (viz usnesení Ústavního soudu ze dne 25. 6. 2015 sp. zn. III. ÚS 1646/15). Při tomto úsudku soudy přihlížejí k osobě obviněného, jakož i k povaze a závažnosti trestného činu, pro který je stíhán. Obecně přitom platí, že posoudit konkrétní okolnosti každého jednotlivého případu se zřetelem na učiněná skutková zjištění náleží obecným soudům, což je výrazem jejich nezávislého soudního rozhodování (čl. 81 a čl. 82 odst. 1 Ústavy); to platí i ohledně hodnocení těchto zjištění pro potřeby jejich podřazení pod ustanovení § 67 písm. a) a c) tr. řádu.

13. Z judikatury Ústavního soudu plyne, že rozhodnutí ve vazebních věcech musí být řádně a vyčerpávajícím způsobem odůvodněna [nález sp. zn. I. ÚS 1123/14 ze dne 30. 9. 2014 (N 180/74 SbNU 569), nález sp. zn. I. ÚS 303/01 ze dne 23. 10. 2001 (N 156/24 SbNU 149), nález sp. zn. I. ÚS 305/06 ze dne 31. 8. 2006 (N 155/42 SbNU 267)], a to ve vztahu ke konkrétním skutečnostem [nález sp. zn. I. ÚS 356/05 ze dne 25. 1. 2006 (N 20/40 SbNU 153), nález sp. zn. III. ÚS 612/06 ze dne 30. 11. 2006 (N 215/43 SbNU 393)]. Soudy se musí vypořádat s argumenty obžalovaného [nález sp. zn. I. ÚS 2942/13 ze dne 6. 8. 2014 (N 150/74 SbNU 281), nález sp. zn. I. ÚS 1190/15 ze dne 5. 6. 2015 (N 104/77 SbNU 527) a musí posuzovat, zda přetrvávají důvody vazby, přičemž nemohou pouze odkázat na svá předchozí rozhodnutí [nález sp. zn. II. ÚS 2086/14 ze dne 16. 9. 2014 (N 170/74 SbNU 469), nález sp. zn. I. ÚS 217/15 ze dne 4. 5. 2015 (N 85/77 SbNU 247)].

14. Stěžovateli lze dát zapravdu v tom, že hrozba vysokého trestu nemůže obstát jako jediný důvod pro trvání útěkové vazby (srov. nález sp. zn. I. ÚS 2876/15 ze dne 9. 12. 2015). Z judikatury Ústavního soudu plyne, že ačkoliv s výší výměry nad hranicí přibližně osmi let roste i obecná obava z útěku či skrývání se před takovým trestem, sama o sobě taková obecná obava k naplnění důvodu vazby útěkové nepostačuje (blíže např. nález sp. zn. II. ÚS 1959/22 ze dne 20. 9. 2022). Krajský soud však v napadeném usnesení ve vztahu k důvodům pro trvání útěkové vazby poukázal nejen na skutečnost, že stěžovatel je stíhán pro trestnou činnost, v rámci které je při uznání vinným ohrožen uložením vysokého vždy nepodmíněného trestu odnětí svobody (ve výměře osm až dvanáct let), ale i na stěžovatelovy nestálé osobní poměry (absenci vazeb na určité místo a absenci zaměstnání), k čemuž uvedl i to, že se stěžovatel v rámci stíhaného jednání měl pohybovat v rámci celého území České republiky. Dále v odůvodnění (v bodě 9) odkázal na konkrétní skutečnosti ze stěžovatelova života, a to i z nedávné doby (pokus o sebevraždu).

15. K důvodům pro předstižnou vazbu krajský soud uvedl, že se stěžovatel měl vytýkaného jednání dopouštět po delší dobu a získávat tím prostředky ke své obživě, když neměl dostatečný legální zdroj příjmů. Přihlédl i k předchozímu opakovanému odsouzení pro drogovou trestnou činnost a k dlouhodobému užívání návykových látek. Vazbu je podle § 68 odst. 1 tr. řádu nutno náležitě odůvodnit konkrétními skutečnostmi, jež naplňují její zákonné důvody (srov. např. usnesení Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 3662/19 ze dne 25. 2. 2020), a dle Ústavního soudu krajský soud této povinnosti v napadeném usnesení dostál, když své závěry, založené v dostupných zjištěních, srozumitelně odůvodnil. Ústavní soud se neztotožňuje ani s námitkou, že by krajský soud při zvažování naplnění zákonných důvodů vazby nemohl přihlédnout k předchozímu zahlazenému odsouzení, neboť jde nepochybně o relevantní informaci vztahující se k osobě obviněného (shodně např. usnesení sp. zn. IV. ÚS 79/16 ze dne 23. 2. 2016).

16. Z odůvodnění napadeného rozhodnutí dále plyne, že se krajský soud zabýval i otázkou, zda lze vazbu nahradit nabídkou písemného slibu stěžovatele či peněžitou zárukou ve smyslu ustanovení § 73 a § 73a tr. řádu. Z jeho rozhodnutí pak zřetelně vyplývá, že právě vzhledem k závažnosti a charakteru trestné činnosti, pro kterou je stěžovatel stíhán, považoval vazbu za opatření nezbytné k dosažení účelu trestního řízení (bod 13 a násl.). K tomu je nutno dodat, že přijetí uvedených institutů nahrazujících vazbu soudem je fakultativní. Za této situace nelze hodnotit jako pochybení, pokud krajský soud vycházel z písemných vyhotovení nabídky záruky za stěžovatele, když své závěry o nemožnosti přijetí opatření nahrazujících vazbu odůvodnil. Krajský soud jako soud stížnostní dále napravil pochybení okresního soudu (opomenutí nabídky B. V.), a doplnil výrok, kterým nabídka přijata nebyla. Krajský soud se rovněž (v bodě 15) vypořádal s nabídkou přijetí peněžité záruky, když odkázal na právní kvalifikaci jednání, pro které je stěžovatel stíhán, a ustanovení § 73a tr. řádu, které v případě stíhání uvedeného trestného činu v kombinaci s předstižnou vazbou přijetí peněžité záruky neumožňuje.

17. Stěžovatel dále namítá, že krajský soud postupoval v rozporu se zákonem, když dle § 149 odst. 1 písm. a) tr. řádu zrušil usnesení okresního soudu a sám ve věci rozhodl, čímž došlo dle stěžovatele k tomu, že mu bylo upřeno právo na dvojinstančnost řízení a znemožněno uplatnit argumentaci v rámci řádně podaného opravného prostředku - stížnosti. K tomu je nutné uvést, že ani z Listiny, ani z Úmluvy a ani z judikatury Evropského soudu pro lidská práva nevyplývá povinnost vytvořit prostor pro slyšení ve vazebním řízení ve dvou stupních (shodně např. nález sp. zn. I. ÚS 1947/07 ze dne 5. 9. 2007, bod 24, či nález ze dne 25. 4. 2006 sp. zn. I. ÚS 516/05). Je třeba dodat, že rozhodování o vazbě musí probíhat způsobem, který stanoví zákon (srov. čl. 8 odst. 5 Listiny a čl. 5 odst. 1 Úmluvy), a že krajský soud postupoval dle dikce § 149 odst. 1 písm. a) tr. řádu, když sám rozhodl o tom, že vazební důvody dle § 67 písm. a) a písm. c) ve stěžovatelově případě stále trvají. Z hlediska ochrany základních práv je nutné přihlédnout i k tomu, že postupem krajského soudu nedošlo u stěžovatele ke změně k horšímu v jeho postavení (a contrario srov. nález sp. zn. I. ÚS 1947/07 ze dne 5. 9. 2007), a že stěžovatel v ústavní stížnosti netvrdí, že by délkou trvání řízení došlo k porušení jeho základních práv.

18. Právo obviněného být slyšen v kontradiktorním řízení, v němž je přezkoumávána zákonnost dalšího trvání vazby, patří mezi základní institucionální záruky spravedlnosti řízení o pokračování či skončení omezení osobní svobody. Ústavní soud uzavírá, že stěžovatel byl osobně slyšen před okresním soudem, z jehož závěrů krajský soud vycházel, a na jehož argumentaci i odkazuje, a měl možnost uplatnit i svou stížnostní argumentaci, kterou se krajský soud dostatečným způsobem zabýval, když v odůvodnění napadeného usnesení reaguje na stěžovatelovy námitky. Přisvědčil stěžovateli, že odůvodnění napadeného rozhodnutí bylo v některých částech nedostatečné (bod 10), když správně konstatoval, že trvání vazebních důvodů lze odůvodnit odkazem na odůvodnění předchozích rozhodnutí. Postup krajského soudu, který doplnil nedostatečné odůvodnění okresního soudu, napravil pochybení, které by mohlo mít ústavněprávní rozměr, a jak již bylo výše uvedeno, napadeným usnesením okresního soudu se Ústavní soud zabývat nemohl, neboť toto již bylo zrušeno předmětným usnesením krajského soudu. Ústavní soud uzavírá, že krajský soud dodržel zákonný postup rozhodování a při výkladu zmíněných ustanovení se nedopustil svévole. Postupem krajského soudu nebylo zhoršeno postavení stěžovatele, nebylo postupováno v rozporu se zákazem reformace in peius (změny k horšímu), ani zásadou kontradiktorního řízení; k tomu lze dodat, že stěžovatel v ústavní stížnosti ani nekonkretizuje, v čem byl dle svého přesvědčení omezen ve své argumentaci. V předmětné věci nebylo shledáno, že by v řízení, respektive v napadeném rozhodnutí, došlo k porušení práv stěžovatele způsobem, který v ústavní stížnosti namítal.

19. Ústavní soud s ohledem na výše uvedené ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení odmítl z části podle § 43 odst. 1 písm. d) jako návrh, ke kterému není příslušný, a z části podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 15. listopadu 2022


Vojtěch Šimíček v. r.
předseda senátu