Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Jiřího Zemánka a soudců Ludvíka Davida a Daniely Zemanové (soudkyně zpravodajky) o ústavní stížnosti stěžovatele M. A. I., právně zastoupeného JUDr. Hugem Körblem, advokátem, sídlem Hybernská 1007/20, Praha 1 - Nové Město, proti rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 9. června 2023, č. j. 9 Azs 97/2023-40, za účasti Nejvyššího správního soudu, jako účastníka řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění

I.
Skutkové okolnosti posuzované věci a obsah napadeného rozhodnutí

1. Stěžovatel požádal dne 2. 10. 2022 o nové posouzení důvodů neudělení víza podle § 180e zákona č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců (dále jen "zákon o pobytu cizinců"). Jelikož Komise pro rozhodování ve věcech pobytu cizinců stěžovatele neinformovala o výsledku nového posouzení v šedesátidenní zákonné lhůtě (§ 180e odst. 9 téhož zákona), domáhal se u Krajského soudu v Brně ochrany žalobou proti nečinnosti [§ 79 a násl. zákona č. 150/2002 Sb., soudního řádu správního (dále jen "s. ř. s.")].

2. Krajský soud v rozsudku ze dne 24. 3. 2023, č. j. 62 A 12/2023-43, shledal žalobu přípustnou a vyhověl jí. Nejvyšší správní soud následně nyní napadeným rozsudkem rozsudek krajského soudu zrušil a žalobu odmítl. Shledal, že stěžovatel měl před podáním žaloby vyčerpat opatření proti nečinnosti podle § 80 zákona č. 500/2004 Sb., správního řádu (dále jen "správní řád"), a to i přes zákonnou výluku části druhé správního řádu v tomto řízení dle § 168 odst. 1 zákona o pobytu cizinců. Povinnost vyčerpat tento prostředek ochrany dovodil na základě judikatury v obdobných případech a § 6 odst. 1 správního řádu (odst. 17 až 22 napadeného rozsudku).


II.
Argumentace stěžovatele

3. Ústavní stížností podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy České republiky (dále jen "Ústava") a § 72 a násl. zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu (dále jen "zákon o Ústavním soudu") se stěžovatel domáhá zrušení výše označeného rozsudku Nejvyššího správního soudu, jelikož jím mělo být porušeno jeho právo na spravedlivý proces garantované čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

4. Stěžovatel považuje dovozenou povinnost vyčerpat opatření proti nečinnosti podle § 80 správního řádu přes výslovnou neaplikaci tohoto ustanovení podle § 168 odst. 1 zákona o pobytu cizinců za zásadně chybnou, omezující a vylučující jeho základní práva. U toho poukazuje na obdobné případy řešené před jinými krajskými soudy, které podporují jeho závěr.

5. Dále stěžovatel namítá, že Nejvyšší správní soud poukázal na své další rozsudky, které ovšem nejsou k projednávané věci relevantní, jelikož se v nich podle zvláštního zákona měl aplikovat správní řád. Zároveň polemizuje se závěrem o účinnosti opatření proti nečinnosti a má za to, že jediným účinným prostředkem ochrany je soudní řízení.


III.
Procesní předpoklady řízení před Ústavním soudem

6. Ústavní soud posoudil splnění procesních předpokladů řízení a dospěl k závěru, že ústavní stížnost byla podána včas oprávněným stěžovatelem, který byl účastníkem řízení, v němž bylo vydáno rozhodnutí napadené ústavní stížností. Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný. Stěžovatel je právně zastoupen v souladu s § 29 až 31 zákona o Ústavním soudu. Stěžovatel vyčerpal všechny zákonné procesní prostředky k ochraně svého práva; ústavní stížnost je přípustná (§ 75 odst. 1 téhož zákona a contrario).


 IV.
Posouzení opodstatněnosti ústavní stížnosti

7. Ústavní soud dále posoudil obsah ústavní stížnosti a dospěl k závěru, že návrh je zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu.

8. Ústavní soud považuje za nutné připomenout, že ve své rozhodovací praxi ustáleně akcentuje doktrínu minimalizace zásahů do činnosti orgánů veřejné moci, která je odrazem skutečnosti, že Ústavní soud není součástí soustavy obecných soudů (čl. 83 Ústavy České republiky). Nepřísluší mu zasahovat do ústavně vymezené pravomoci jiných subjektů veřejné moci. Pravomoc Ústavního soudu je v řízení o ústavní stížnosti založena výlučně k přezkumu rozhodnutí z hlediska dodržení ústavnosti, tj. zda v řízení, resp. v rozhodnutí je završujícím, nebyla porušena ústavní práva účastníka tohoto řízení, zda řízení bylo vedeno ústavně souladně a zda je lze jako celek pokládat za spravedlivé. Jako protiústavní pak lze hodnotit i nesprávnou aplikaci či interpretaci podústavního práva, jestliže nepřípustně postihuje některé ze základních práv a svobod, případně pomíjí možný jiný ústavně konformní výklad, nebo je výrazem nepředvídatelné interpretační libovůle, případně je v extrémním rozporu s požadavky věcně přiléhavého a rozumného vypořádání posuzovaného právního vztahu či v rozporu s obecně sdílenými zásadami spravedlnosti [srov. nález ze dne 7. 10. 2019 sp. zn. I. ÚS 1591/19 (N 169/96 SbNU 173), nález ze dne 25. 9. 2007 sp. zn. Pl. ÚS 85/06 (N 148/46 SbNU 471); všechna zde citovaná rozhodnutí Ústavního soudu jsou dostupná na http://nalus.usoud.cz].

9. Hlavní část stěžovatelovy polemiky s napadeným rozsudkem je založena na nesouhlasu s výkladem zákona týkajícím se povinnosti vyčerpat opatření proti nečinnosti podle § 80 správního řádu před podáním nečinnostní žaloby i přes výluku aplikace tohoto ustanovení zvláštním předpisem.

10. Ústavní soud konstatuje, že výklad Nejvyššího správního soudu je ústavně konformní a není svévolný. Jak je zřejmé z podrobného odůvodnění napadeného rozhodnutí, podmínka vyčerpání opatření proti nečinnosti podle § 80 správního řádu, i přes výslovnou neaplikaci části druhé správního řádu, je v souladu jak s dřívější judikaturou Nejvyššího správního soudu v obdobných případech (odst. 17 až 20 napadeného rozsudku), tak i s celkovým subsidiárním postavením správního soudnictví vůči veřejné správě (odst. 22 tamtéž).

11. Relevantní není ani polemika stěžovatele opřená o rozpor závěru Nejvyššího správního soudu s rozhodnutími různých krajských soudů. Nejvyšší správní soud zajišťuje jednotu a zákonnost rozhodování krajských soudů (§ 12 odst. 1 s. ř. s.) a jejich rozhodnutími není vázán. V řešené otázce Nejvyšší správní soud svoji povinnost splnil, jelikož sjednotil judikaturu krajských soudů a vyjasnil podmínku vyčerpání prostředků ochrany pro podání nečinnostní žaloby.

12. K námitce nepřiléhavosti citovaných rozhodnutí na řešenou věc Ústavní soud uvádí, že jediný stěžovatelem konkrétně označený rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 13. 2. 2018, č. j. 7 Azs 391/2017-19, obecně dokresluje přístup tohoto soudu k povinnosti bezvýsledného vyčerpání dostupných prostředků ochrany. Stěžovatel pomíjí další citovaná rozhodnutí, která se zabývala obdobnými situacemi a jsou pro nyní činěné závěry soudu relevantní.

13. Konečně, polemizuje-li stěžovatel s účinností opatření proti nečinnosti, Ústavní soud uvádí, že tento prostředek ochrany není možné považovat za neúčinný jen pro jeho uplatnění uvnitř státní správy. Důvodnost stěžovatelovy argumentace by vedla k tomu, že by v každém případě byla prvním prostředkem ochrany nečinnostní žaloba, což je ale závěr v rozporu s koncepcí soudní ochrany proti nečinnosti a subsidiárním postavením správního soudnictví jako celku.

14. Ze všech shora uvedených důvodů Ústavní soud posoudil ústavní stížnost jako zjevně neopodstatněnou, a jako takovou ji usnesením mimo ústní jednání odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 25. července 2023


Jiří Zemánek v. r.
předseda senátu