Ústavní soud rozhodl mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Jiřího Zemánka a soudců Ludvíka Davida a Vojtěcha Šimíčka (soudce zpravodaj) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele Ing. Tomáše Plachého, CSc., zastoupeného Mgr. Markem Plajnerem, advokátem se sídlem Lazarská 11/6, Praha 2, proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 7. 3. 2023, č. j. 25 Cdo 655/2022-664, za účasti Nejvyššího soudu, jako účastníka řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění:

1. Včas podanou ústavní stížností, která splňuje podmínky řízení dle zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu"), se stěžovatel domáhá zrušení v záhlaví označeného usnesení Nejvyššího soudu, neboť má za to, že jím byla porušena jeho základní práva zaručená čl. 36 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina") a čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen "Úmluva") ve spojení s čl. 90 Ústavy České republiky (dále jen "Ústava").

2. Pro vypořádání ústavní stížnosti není podrobnější rekapitulace průběhu řízení a napadeného rozhodnutí účelná, jelikož účastníkům jsou všechny podstatné skutečnosti známy.

3. Jak vyplynulo z ústavní stížnosti a přiložených listin, Obvodní soud pro Prahu 4 (dále jen "obvodní soud") rozsudkem ze dne 23. 2. 2021, č. j. 16 C 4/2015-575, zamítl žalobu, jíž se stěžovatel domáhal vůči F. Buškovi (dále jen "žalovaný") zaslání omluvy označeným osobám (výrok I.) a peněžitého zadostiučinění ve výši 150 000 Kč (výrok II.). Co do částky dalších 150 000 Kč žalobě vyhověl a uložil žalovanému ji uhradit (výrok III.).

4. Městský soud v Praze (dále jen "městský soud") k odvolání obou účastníků rozsudkem ze dne 7. 10. 2021, č. j. 22 Co 152/2021-627, v zamítavých výrocích I. a II. rozsudek obvodního soudu potvrdil (výrok I.) a ve výroku III. jej změnil tak, že žalobu zamítl (výrok II.). Městský soud dospěl na rozdíl od obvodního soudu k závěru, že "žalovaný předložením předmětného vyjádření ve směnečném sporu nevybočil z mezí činnosti pro společnost CORNER FINANCE jako zmocnitele a jeho jednání je tak přičitatelné výlučně této společnosti ve smyslu ust. § 2914 o. z. Žalovaný proto není v projednávané věci pasivně věcně legitimován."

5. Dovolání stěžovatele bylo odmítnuto stěžovaným usnesením Nejvyššího soudu jako nepřípustné podle § 243c odst. 1 o. s. ř.

6. Stěžovatel s tímto závěrem dovolacího soudu nesouhlasí a napadá jej ústavní stížností, v níž - stručně vzato - uvádí, že Nejvyšší soud nesprávně posoudil přípustnost jím podaného dovolání. Je toho názoru, že dovolání bylo posouzeno ryze formálně, bez pochopení hlubšího kontextu problému. Stěžovatel má za to, že jednání žalovaného představovalo exces z jeho zástupčího oprávnění, což uváděl již v dovolání, v němž též odkázal na příslušnou judikaturu Nejvyššího soudu a Ústavního soudu, s níž je dle jeho názoru rozhodnutí městského soudu v rozporu.


 7. Ústavní soud po prostudování vyžádaného soudního spisu zvážil argumentaci stěžovatele, obsah napadeného rozhodnutí i stěžovatelova dovolání a dospěl k závěru, že ústavní stížnost představuje zjevně neopodstatněný návrh ve smyslu ustanovení § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu.

8. Uvedené ustanovení v zájmu racionality a efektivity řízení před Ústavním soudem dává tomuto soudu pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu ještě předtím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem, přičemž jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního, v níž Ústavní soud může obvykle rozhodnout bez dalšího, jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti. Směřuje-li pak ústavní stížnost proti rozhodnutí orgánu veřejné moci, považuje ji Ústavní soud zpravidla za zjevně neopodstatněnou, není-li napadené rozhodnutí vzhledem ke své povaze, namítaným vadám svým či vadám řízení, které jeho vydání předcházelo, způsobilé porušit základní práva a svobody stěžovatele, tj. postrádá-li ústavní stížnost odpovídající ústavněprávní dimenzi.

9. Ústavní soud v minulosti již také mnohokrát zdůraznil, že zásadně není oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy (srov. čl. 83, čl. 90 a čl. 91 odst. 1 Ústavy). Postupují-li proto soudy - tak jako v nyní posuzovaném případě - v souladu s obsahem hlavy páté Listiny, nemůže na sebe atrahovat právo přezkumného dohledu nad jejich činností.

10. Ústavní soud dále konstatuje, že vzhledem k tomu, že ústavní stížnost směřuje výlučně proti usnesení Nejvyššího soudu, který odmítl stěžovatelem podané dovolání pro nedostatečné vymezení jeho přípustnosti, je v řízení o ústavní stížnosti nutno a možno věnovat pozornost právě jen tomuto aspektu. Při odmítnutí dovolání z důvodu nedostatečně vymezené přípustnosti totiž může být předmětem přezkumu v řízení o ústavní stížnosti (s ohledem na respektování zmíněných principů subsidiarity ústavní stížnosti a minimalizace zásahů Ústavního soudu do rozhodovací činnosti obecných soudů) zásadně jen otázka splnění náležitostí dovolání, přičemž Ústavní soud hodnotí, zda ze strany Nejvyššího soudu nedošlo k odepření práva na soudní ochranu (obdobně srov. např. usnesení sp. zn. III. ÚS 1574/20 ze dne 23. 6. 2020, nebo usnesení III. ÚS 3085/20 ze dne 18. 11. 2020; veškerá judikatura zdejšího soudu je dostupná z http://nalus.usoud.cz). Naopak samotná správnost, resp. ústavnost předchozích rozhodnutí obecných soudů ve věci samé, nemůže být předmětem přezkumu Ústavního soudu, neboť nebyla ani předmětem meritorního přezkumu před Nejvyšším soudem, protože stěžovatel pro tento meritorní přezkum v důsledku zákonným předpokladům neodpovídajícího dovolání nevytvořil procesní prostor.

11. Ústavní soud v této souvislosti již mnohokrát připomenul, že mezi povinné náležitosti dovolání podle ustanovení § 241a odst. 2 o. s. ř. patří vymezení důvodu dovolání a uvedení, v čem dovolatel spatřuje splnění předpokladů jeho přípustnosti. Dovolatel je tedy ze zákona povinen uvést jak právní posouzení věci, které pokládá za nesprávné (a vyložit, v čem spočívá nesprávnost tohoto právního posouzení), tak tuto nesprávnost - při vymezení splnění předpokladů přípustnosti dovolání - konfrontovat s dosavadní rozhodovací činností Nejvyššího soudu, kterému primárně náleží úkol sjednocovat rozhodovací činnost soudů v civilním řízení. Dovolatel je povinen zřetelně vymezit relevantní rozhodovací praxi Nejvyššího soudu a uvést, v čem se odvolací soud odchýlil od této relevantní praxe, v čem je tato praxe rozporná nebo v čem je třeba ji změnit, případně že se jedná o právní otázku Nejvyšším soudem dosud neřešenou. Nutno dodat, že přípustnost dovolání lze podle okolností vymezit i odkazem na relevantní rozhodnutí Ústavního soudu [srov. stanovisko pléna sp. zn. Pl. ÚS-st. 45/16 ze dne 28. 11. 2017 (ST 45/87 SbNU 905; 460/2017 Sb.)].

12. V kontextu takto vymezených obecných předpokladů ústavního přezkumu nyní posuzované věci Ústavní soud v prvé řadě uvádí, že se seznámil s textem vyžádaného dovolání, jež bylo věrně reprodukováno ve stěžovaném rozhodnutí (srov. usnesení Nejvyššího soudu, s. 2-3) a ověřil, zda Nejvyšší soud při posouzení této vady dovolání nepostupoval - jak je namítáno - příliš formalisticky, přičemž dospěl k závěru, že tomu tak není, a tedy že nedošlo k porušení práva stěžovatele na soudní ochranu.

13. Jak vyplývá z ústavní stížností napadeného rozhodnutí, Nejvyšší soud stěžovateli dostačujícím způsobem vysvětlil, proč jím podané dovolání nelze považovat za přípustné.

14. Poukazoval-li totiž stěžovatel ve svém dovolání (a ostatně stejně tak i v ústavní stížnosti) na to, že jednání žalovaného představovalo exces z jeho zástupčího oprávnění, přehlédl, že dovoláním napadené rozhodnutí na posouzení této otázky nezávisí. Ústavní soud je obdobně jako Nejvyšší soud toho názoru, že stěžovatel předkládá toliko vlastní verzi hodnocení důkazů, z níž pak vyvozuje právní závěry. Ve skutečnosti ovšem stále brojí proti skutkovému závěru odvolacího soudu, že "pokud žalovaný jako obecný zmocněnec společnosti CORNER FINANCE v předmětném vyjádření popisoval okolnosti privatizace státního podílu ve společnosti TECHNOEXPORT a poukazoval na roli žalobce a Ing. Petra Wesselého (včetně jeho údajně záhadného úmrtí) v souvislosti s vystavenou směnkou, uváděl relevantní tvrzení s přímým vztahem k uplatněnému směnečnému nároku, aniž by sledoval své vlastní zájmy, či se za společnosti CORNER FINANCE skrýval", z kteréhožto závěru městský soud dovodil, že předmětné vyjádření je přičitatelné výlučně uvedené obchodní společnosti, a nikoliv jejímu zástupci. Na tomto závěru, jenž vedl s ohledem na nedostatek pasivní věcné legitimace žalovaného k zamítnutí žaloby, Ústavní soud nehodlá - a s vědomím svého shora předestřeného postavení ani nemůže - cokoliv přehodnocovat, neboť v něm nespatřuje ústavněprávní deficit. Nejvyšší soud se dále vypořádal rovněž s odkazy na stěžovatelem uváděná rozhodnutí dovolacího soudu, přičemž vysvětlil, proč se v nyní posuzovaném případě neuplatní.

15. Lze tak shrnout, že Ústavní soud v postupu a rozhodnutí Nejvyššího soudu neshledal nic, co by mohlo s ohledem na shora předestřená obecná východiska ústavního přezkumu iniciovat uplatnění jeho kasační pravomoci.

16. Ústavní soud rovněž připomíná, že právo na soudní ochranu a spravedlivý proces v čl. 36 odst. 1 Listiny, resp. čl. 6 odst. 1 Úmluvy, není absolutní a již svojí povahou připouští omezení. Uplatňovaná zákonná omezení nicméně nemohou zužovat možnosti jednotlivce takovým způsobem, či v takové míře, že by došlo k zásahu do samotné podstaty tohoto práva. Tato omezení jsou ústavně souladná pouze tehdy, sledují-li legitimní účel a existuje-li u nich vztah přiměřenosti mezi použitými prostředky a sledovaným účelem (srov. rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 12. 11. 2002 ve věci Zvolský a Zvolská proti České republice, stížnost č. 46129/99, odst. 46 a násl.). Za takové ústavně souladné omezení přístupu k soudu lze považovat mj. i zákonem stanovenou povinnost účastníka ve svém dovolání vymezit předpoklady přípustnosti dovolání.

17. Ústavní soud současně podotýká, že dovolání představuje mimořádný opravný prostředek, k jehož podání je povinné zastoupení advokátem; je tomu tak mj. proto, aby se příslušný advokát seznámil s ustálenou rozhodovací praxí Nejvyššího soudu a zvážil, zda je v dané věci splněno alespoň jedno ze shora předestřených kritérií přípustnosti. Je tedy povinností samotného navrhovatele, aby v dovolání uvedl jeho nezbytné náležitosti, včetně vymezení toho, v čem spatřuje splnění předpokladů jeho přípustnosti, což ovšem nebylo v posuzované věci splněno.

18. Ze všech shora uvedených důvodů Ústavní soud posoudil ústavní stížnost jako zjevně neopodstatněnou, a jako takovou ji usnesením mimo ústní jednání odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 18. července 2023


Jiří Zemánek v. r.
předseda senátu