Ústavní soud rozhodl soudkyní zpravodajkou Kateřinou Ronovskou o ústavní stížnosti Ing. Jiřího Skružného, zastoupeného JUDr. Ing. Evou Radovou, advokátkou se sídlem Na Pankráci 322/26, Praha 4, proti usnesení Okresního soudu v Benešově č. j. 6 C 60/2022-101, ze dne 26. 7. 2023, za účasti Okresního soudu v Benešově, jako účastníka řízení, a Ing. Kateřiny Skružné Vidrové, jako vedlejší účastnice řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění:

1. Stěžovatel je žalovaným v řízení o zrušení a vypořádání spoluvlastnictví vedeným před Okresním soudem v Benešově pod sp. zn. 6 C 60/2022, žalobkyní je vedlejší účastnice. Stěžovatel navrhl dne 30. 6. 2023 přerušení řízení sp. zn. 6 C 60/2022 do skončení řízení vedeného u okresního soudu pod sp. zn. 8 C 54/2023, ve kterém se stěžovatel domáhá určení vlastnického práva k nemovitostem, které jsou předmětem řízení o vypořádání spoluvlastnictví.

2. Okresní soud stěžovatelův návrh napadeným usnesením zamítl. V odůvodnění usnesení odkázal na § 109 odst. 2 písm. c) o. s. ř., podle kterého soud může řízení přerušit, jestliže probíhá řízení, v němž je řešena otázka, která může mít význam pro rozhodnutí soudu, nebo jestliže soud dal k takovému řízení podnět. Okresní soud uvedl, že v posuzovaném případě nezávisí rozhodnutí na řešení předběžné otázky, není tak povinen řízení přerušit. Dodal, že obecně platí zásada, že v řízení má být postupováno tak, aby věc byla co nejrychleji projednána a rozhodnuta. Pokud tedy není splněna podmínka nutnosti přerušení řízení, je na místě, aby bylo v řízení nadále pokračováno podle § 100 odst. 1 o. s. ř.

3. Stěžovatel navrhl zrušení napadeného rozhodnutí, neboť má za to, že jím bylo porušeno jeho právo na spravedlivý proces a právo na rovnost stran řízení. Zároveň požádal o přednostní projednání věci. V ústavní stížnosti uvádí, že v jeho věci jsou naplněny podmínky pro výjimku z obecně judikovaného pravidla, že Ústavní soud nezasahuje do procesních rozhodnutí soudů, jak je tato výjimka popsána např. v usnesení Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 3396/16 ze dne 30. 8. 2017. Hlavními důvody pro uplatnění takové výjimky je podle stěžovatele silná intenzita zásahu a určitá časová naléhavost. Oba tyto body jsou v daném případě podle názoru stěžovatele splněny a jeho stížnost splňuje podmínky přípustnosti, neboť v případě, že nyní okresní soud přistoupí k úpravě spoluvlastnických vztahů stěžovatele a vedlejší účastnice v řízení o zrušení a vypořádání spoluvlastnictví, dojde k citelnému zásahu do stěžovatelových vlastnických práv. Okresní soud se dále podle stěžovatele nezabýval aplikací příslušného § 109 odst. 2 písm. c) o. s. ř., na které stěžovatel ve zdůvodnění svého podání odkazoval.


 4. Podle § 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu je ústavní stížnost nepřípustná, jestliže stěžovatel nevyčerpal všechny procesní prostředky, které mu zákon k ochraně jeho práva poskytuje (§ 72 odst. 3); to platí i pro mimořádný opravný prostředek, který orgán, jenž o něm rozhoduje, může odmítnout jako nepřípustný z důvodů závisejících na jeho uvážení (§ 72 odst. 4).

5. Pojmovým znakem institutu ústavní stížnosti je tedy její subsidiarita, jež se po formální stránce projevuje v požadavku předchozího vyčerpání všech dostupných procesních prostředků k ochraně práv stěžovatele. Ústavní soud je tak v rámci řízení o ústavní stížnosti oprávněn rozhodovat zásadně jen o rozhodnutích "konečných".

6. Jak uvedl Ústavní soud při posuzování podobné situace již např. v usnesení sp. zn. III. ÚS 92/99 ze dne 14. 7. 1999, "řízení před soudem (jako ostatně každé řízení před orgánem veřejné moci) jako zákonem upravený proces poznávání (zjišťování) a hodnocení skutečností rozhodných pro aplikaci hmotněprávní normy, na níž posléze spočine meritorní rozhodnutí ve věci samé, v celém svém průběhu zpravidla podléhá procesnímu vývoji (změnám), jehož případné vady lze jen stěží přezkoumat (napravit) jinak než ex post a v rámci přezkumu vydaného rozhodnutí, včetně řízení, jež mu předcházelo; nelze proto porušení základních navrhovatelčiných práv spatřovat v procesně vadném nebo i protiústavním postupu takového orgánu, jestliže k němu dochází v řízení, které dosud probíhá, neboť i takový postup je ve své podstatě neoddělitelnou částí celého řízení a svou povahou a ve svých důsledcích je zatěžuje jako celek; proto i protiústavní procesní vady lze v rámci přezkumu celého řízení napravit obvyklým a zákonem předvídaným způsobem, a to především obecnými soudy samotnými. Ingerence Ústavního soudu do rozhodovací činnosti obecných soudů je in concreto na místě teprve tehdy, jestliže by takové vady nebyly odstraněny ani v řízení opravném, a to činností v rámci rozhodovací pravomoci nadřízeného obecného soudu." Ústavní soud pak ve své již konstantní judikatuře obdobně přistupuje i k rozhodnutím, jimiž je v průběhu soudního řízení rozhodnuto o návrhu na přerušení řízení. Ústavní soud v těchto případech vychází z toho, že řízení ve věci doposud neskončilo (srov. usnesení sp. zn. II. ÚS 3013/15 ze dne 21. 7. 2016, sp. zn. I. ÚS 3396/16 ze dne 30. 8. 2017 nebo sp. zn. II. ÚS 1925/18 ze dne 20. 6. 2018). Lze dodat, že usnesením, na které stěžovatel odkazuje (sp. zn. I. ÚS 3396/16 ze dne 30. 8. 2017) Ústavní soud odmítl ústavní stížnost pro nepřípustnost, když dospěl k závěru, že "[t]uto námitku však stěžovatelka může řádně a efektivně uplatnit v případném odvolání proti meritornímu rozhodnutí soudu prvního stupně". Ke shodnému závěru lze dospět ve věci stěžovatele, který může svou argumentaci, uvedenou v ústavní stížnosti, uplatňovat ve svojí věci vedené před civilními soudy. Ochrana ústavnosti není a ani z povahy věci nemůže být pouze úkolem Ústavního soudu, nýbrž je úkolem všech orgánů veřejné moci. Ústavní soud naopak představuje v daném ohledu ultima ratio, institucionální mechanismus, jenž má nastoupit tehdy a jen tehdy, pokud užití jiných prostředků právního řádu nepřichází v úvahu.

7. Podaná ústavní stížnost byla proto shledána nepřípustnou ve smyslu ustanovení § 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu. Ústavní soud shrnuje, že s ohledem na skutečnost, že řízení ve věci nebylo skončeno napadeným rozhodnutím, nýbrž stále běží, nedošlo dosud k vyčerpání všech procesních prostředků k ochraně práv stěžovatele. V dané věci nejsou splněny ani výjimečné předpoklady přijetí ústavní stížnosti vymezené v § 75 odst. 2 zákona o Ústavním soudu, neboť otázka souběhu dvou řízení, v nichž se posuzují vzájemně související právní otázky, respektive otázka přípustnosti ústavní stížnosti za takové situace, již byla rozhodnutími Ústavního soudu vyřešena, a sama o sobě tak není schopna založit přesah vlastních zájmů stěžovatele ve smyslu § 75 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu (srov. např. usnesení sp. zn. II. ÚS 2392/19 ze dne 14. 8. 2019 či usnesení sp. zn. III. ÚS 3479/19 ze dne 7. 11. 2019). Stěžovatel kromě toho ani nenamítá, že by meritorní projednání ústavní stížnosti v dané věci svým významem přesahovalo jeho vlastní zájmy.

8. Vzhledem k výše uvedenému Ústavní soud soudkyní zpravodajkou mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků usnesením ústavní stížnost odmítl jako návrh nepřípustný [§ 43 odst. 1 písm. e) zákona o Ústavním soudu].

9. Ústavní soud o žádosti o přednostní projednání nerozhodoval, neboť návrhu fakticky vyhověl, a rozhodl o ústavní stížnosti bez zbytečného odkladu.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 13. listopadu 2023


Kateřina Ronovská v. r.
soudkyně zpravodajka