Ústavní soud rozhodl mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Vojtěcha Šimíčka (soudce zpravodaj) a soudců Ludvíka Davida a Jiřího Zemánka ve věci ústavní stížnosti stěžovatele V. Ř., zastoupeného JUDr. Tomášem Vymazalem, advokátem se sídlem Wellnerova 1322/3C, Olomouc, proti příkazům Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 26. 7. 2022, sp. zn. 43 Nt 1155/2022, a sp. zn. 43 Nt 1156/2022, za účasti Obvodního soudu pro Prahu 1, jako účastníka řízení, a Obvodního státního zastupitelství pro Prahu 1, jako vedlejšího účastníka řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění:

1. Ústavní stížností podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy České republiky (dále jen "Ústava") a ustanovení § 72 a násl. zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu") brojí stěžovatel proti v záhlaví označeným příkazům Obvodního soudu pro Prahu 1 (dále jen "obvodní soud), neboť v nich spatřuje porušení svých základních práv, zaručených čl. 4 odst. 4, čl. 7 odst. 1, čl. 8 odst. 2, čl. 12 odst. 1 a 2, čl. 36 odst. 1 a čl. 38 odst. 1 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina"); stěžovatel dále namítá porušení čl. 2 odst. 2 a čl. 4 odst. 4 Listiny a čl. 90 Ústavy České republiky.

2. Z obsahu ústavní stížnosti a z připojených listin vyplývá, že policejním orgánem Generálního ředitelství cel, odbor 75.7. Pátrání Praha, oddělení 757.3 - Odhalování daňových podvodů, byly zahájeny úkony trestního řízení pro podezření ze spáchání zločinu zkrácení daně, poplatku a podobné povinné platby podle § 240 odst. 1 a odst. 2 písm. a) zákona č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "tr. zákoník"), kterého se má dopouštět skupina osob (fakticky ovládaná stěžovatelem) tím, že v blíže specifikovaném skladovacím prostoru vyrábějí tabákové výrobky - cigarety bez platných tabákových nálepek v rozporu s § 114 odst. 2 zákona č. 353/2003 Sb., o spotřebních daních, ve znění pozdějších předpisů. Na základě návrhu státní zástupkyně Obvodního státního zastupitelství pro Prahu 1 nařídil obvodní soud dle § 83 odst. 1 zákona č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád), ve znění pozdějších předpisů, ústavní stížností napadenými příkazy provedení domovní prohlídky a prohlídky jiných blíže specifikovaných prostor a pozemků s tím, že se jedná o úkony neodkladné a neopakovatelné.

3. Stěžovatel namítá, že napadené příkazy vydal místně nepříslušný obvodní soud. Domnívá se totiž, že místní příslušnost jak policejního orgánu, tak i státního zastupitelství a soudů a soudců, kteří dosud vydávali povolení, příkazy k domovní prohlídce a prohlídce jiných prostor a pozemků, se měla řídit místem údajného spáchání trestného činu. Za takové místo stěžovatel považuje sklad v P., ve kterém měly být vyráběny tabákové výrobky bez platných tabákových nálepek. Příslušným soudem by tedy měl být Okresní soud v Olomouci. Tomu navíc svědčí i skutečnost, že v jeho obvodu bylo toto neznačené zboží skladováno a osoby, které měly páchat trestnou činnost, mají v obvodu tohoto soudu bydliště. Stěžovatel se odvolává na judikaturu Ústavního soudu, ze které rovněž dovozuje, že by se měla příslušnost soudu určit primárně dle místa, kde mělo k nelegální výrobě cigaret docházet (P.) a až sekundárně by bylo možné místo spáchání skutku určit podle umístění celního úřadu, u kterého měla být učiněna objednávka tabákových nálepek. Současně ovšem zpochybňuje nutnost objednání tabákové nálepky u řezaného tabáku, ze kterého byly cigarety vyráběny, a s jehož přepravou a skladováním rovněž vzniká daňová povinnost, i povinnost daň zaplatit a přiznat. I v tomto případě dovozuje místní příslušnost Okresního soudu v Olomouci, neboť v jeho obvodu byl tabák skladován. S ohledem na výše uvedené stěžovatel tvrdí, že došlo k porušení jeho práva na zákonného soudce a upozorňuje, že důkazy, provedené na základě domovních prohlídek či ze sledování telekomunikačního provozu, jsou procesně nepoužitelné.

4. Stěžovatel má výhrady rovněž k náležitostem napadených příkazů a ke způsobu provedení prohlídek policejním orgánem; konkrétně k nedostatečné identifikaci nezúčastněných osob v protokolech z provedených prohlídek. Nedostatek odůvodnění vydaných příkazů pak stěžovatel spatřuje v neuvedení výčtu osob, které měl fakticky ovládat, a dále v nejasnosti, z čeho je dovozováno, že stěžovatel je ve skupině účasten a právě on ji řídí. Není ani patrno, v jakém rozsahu má být daň dle aktuálních poznatků orgánů činných v trestním řízení zkrácena. Z uvedeného důvodu považuje stěžovatel napadené příkazy za nepřezkoumatelné.

5. Bližší rekapitulace průběhu řízení není nezbytná, jelikož účastníkům jsou všechny relevantní okolnosti známy.


 6. Ústavní soud posoudil obsah ústavní stížnosti a dospěl k závěru, že představuje zjevně neopodstatněný návrh ve smyslu ustanovení § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu. Uvedené ustanovení v zájmu racionality a efektivity řízení před Ústavním soudem dává tomuto soudu pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu ještě předtím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem, přičemž jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního, kdy Ústavní soud může obvykle rozhodnout bez dalšího, tzn. jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti.

7. Pravomoc Ústavního soudu je totiž v řízení o ústavní stížnosti podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy České republiky založena výlučně k přezkumu rozhodnutí z hlediska dodržení ústavnosti, tj. zda v řízení, respektive v rozhodnutí je završujícím, nebyly porušeny ústavními předpisy chráněné práva a svobody účastníka tohoto řízení, zda řízení bylo vedeno v souladu s ústavními principy, zda postupem a rozhodováním obecných soudů nebylo zasaženo do ústavně zaručených práv stěžovatele a zda je lze jako celek pokládat za spravedlivé. Takové zásahy či pochybení přitom Ústavní soud v nyní posuzované věci neshledal.

8. S ohledem na podstatu tvrzeného zásahu do základních práv stěžovatele připomíná Ústavní soud závěry své již ustálené judikatury, dle níž možnost jeho zásahu do přípravného řízení v rámci trestního procesu je nutno vykládat restriktivním způsobem. Ústavní soud se takto cítí být povolán korigovat pouze excesy, jež jsou výrazem svévole či libovůle orgánů činných v trestním řízení. Vyjádřeno jinými slovy, jeho kasační intervence do probíhajícího řízení (nikoli pravomocně ukončeného trestního stíhání) má své místo pouze v případech zjevného porušení kogentních ustanovení podústavního práva, kdy se postup orgánů činných v trestním řízení zcela vymyká ústavnímu, resp. zákonnému procesně právnímu rámci a jím založené vady, případně jejich důsledky, nelze v soustavě orgánů činných v trestním řízení, zejména obecných soudů, v následujících fázích trestního řízení již nikterak odstranit (srov. např. usnesení ze dne 28. 8. 2012, sp. zn. I. ÚS 2532/12, nebo usnesení ze dne 16. 3. 2006, sp. zn. III. ÚS 674/05; veškerá judikatura zdejšího soudu je dostupná na http://nalus.usoud.cz). Tato zdrženlivost Ústavního soudu ve vztahu k meritornímu přezkumu přípravného řízení trestního je projevem zásady subsidiarity ústavní stížnosti, která je v těchto případech prostředkem ultima ratio.

9. Rovněž otázkami domovních prohlídek a prohlídek jiných prostor a pozemků se Ústavní soud zabýval již mnohokrát. Již v nálezu ze dne 22. 5. 1997, sp. zn. III. ÚS 287/96 (N 62/8 SbNU 119) a dále např. v nálezu ze dne 10. 10. 2001, sp. zn. I. ÚS 201/01 (N 147/24 SbNU 59), poukázal na charakter domovní svobody jako ústavně zaručeného práva plynoucího z čl. 12 Listiny, jež svým významem spadá mezi základní lidská práva a svobody, neboť ,,spolu se svobodou osobní a dalšími ústavně zaručenými základními právy dotváří osobnostní sféru jedince, jeho individuální integritu, jako zcela nezbytnou podmínku důstojné existence jedince a rozvoje lidského života vůbec." Připouští-li proto ústavní pořádek České republiky průlom do ochrany tohoto práva, děje se tak výlučně v zájmu ochrany demokratické společnosti jako takové, případně v zájmu ústavně zaručených základních práv a svobod jiných; sem spadá především nezbytnost daná obecným zájmem na ochraně společnosti před trestnými činy a dále tím, aby takové činy byly zjištěny a potrestány. Přípustnost domovní prohlídky, resp. prohlídky jiných prostor a pozemků, je "třeba chápat jako výjimku, která nadto vyžaduje restriktivní interpretaci zákonem stanovených podmínek její přípustnosti."

10. V této souvislosti Ústavní soud akcentuje, že rozhodující obecný soud musí před vydáním příslušného příkazu nejen bedlivě zkoumat, zda v té které věci jsou pro nařízení prohlídky splněny všechny zákonné podmínky, ale musí také v odůvodnění příkazu dostatečně a zřetelně vyložit své rozhodovací důvody. Ústavnímu požadavku na odůvodnění písemného příkazu přitom nelze rozumět tak, že postačí pouhý odkaz na příslušná zákonná ustanovení (příp. jejich citace), aniž by bylo současně dostatečně zřejmé, z jakých skutkových (a případně i jiných) okolností tento příkaz jako rozhodnutí orgánu veřejné moci vychází, případně čím - a v čem - soud pokládá zákonem stanovené podmínky za splněné [srov. nález Ústavního soudu ze dne 28. 4. 2009, sp. zn. I. ÚS 536/06 (N 100/53 SbNU 263)]. K tomu Ústavní soud uzavírá, že obvodní soud uvedeným požadavkům dostál, a proto v jeho postupu, a ani v postupu policejního orgánu Ústavní soud neshledal žádné pochybení ústavněprávní relevance, které by v této věci odůvodňovalo jeho kasační zásah.

11. Co se týče místní příslušnosti Obvodního soudu pro Prahu 1, Ústavní soud předně odkazuje na svou předchozí judikaturu, z níž plyne, že nároky na odůvodnění určení místní příslušnosti soudu pro rozhodování o některých úkonech přípravného řízení trestního musí být podstatně nižší, než nároky na odůvodnění určení místní příslušnosti pro nalézací řízení trestní, neboť v prvé situaci orgány činné v trestním řízení rozhodují ve stavu informačního deficitu ve velmi raném okamžiku, kdy se rozhodující skutečnosti mohou jevit zcela odlišně od toho, co bude následně v průběhu řízení zjištěno, a to mnohdy v časové tísni. Ústavní soud rovněž v minulosti dovodil, že není-li z aplikovaných kritérií místní příslušnosti orgány činnými v trestním řízení patrná zjevná arbitrárnost či extrémní nesoulad s provedenými důkazy, nemůže Ústavní soud správnost určení místní příslušnosti soudu pro rozhodování v přípravném řízení přezkoumávat (srov. usnesení Ústavního soudu ze dne 8. 11. 2016, sp. zn. I. ÚS 2611/16).

12. I přesto lze shrnout, že jde-li o případy návrhových oprávnění státních zástupců, řídí se určení (místní) příslušnosti soudu oprávněného rozhodovat o úkonech v přípravném řízení obecnou úpravou předvídanou v ustanovení § 18 trestního řádu [srov. nález ze dne 19. 4. 2016, sp. zn. Pl. ÚS 4/14 (N 68/81 SbNU 181), bod 117, a dále nález ze dne 31. 1. 2017, sp. zn. II. ÚS 4051/16, bod 38]. Ačkoliv ze stěžovatelem předložených listin nevyplynulo, že by se otázkou místní příslušnosti orgány činné v trestním řízení výslovně zabývaly, lze již například z opatření obvodního soudu ze dne 7. 6. 2022, sp. zn. 43 Nt 4042/2022, kterým bylo povoleno sledování věcí, dovodit, jak dospěly k závěru o místní příslušnosti obvodního soudu.

13. Je nepochybné, že podle § 114 zákona o spotřebních daních, upravujícího značení tabákovými nálepkami, i tabákové výrobky vyrobené na daňovém území České republiky musí být tabákovou nálepkou označeny. Povinnost značit tyto výrobky nálepkou má výrobce, který je také povinen objednávat a odebírat tabákové nálepky výhradně u pověřeného celního úřadu a uhradit jejich cenu (viz § 118 téhož zákona). Obvodní soud uvedl, že stěžovateli vznikla povinnost přiznat a zaplatit daň u příslušného správce daně. Pověřeným správcem daně byl přitom v době činu Celní úřad pro Středočeský kraj. Ten má sídlo v územním obvodu Obvodního soudu pro Prahu 1.

14. Za situace, kdy měla být objednávka tabákových nálepek plnících funkci daňového přiznání učiněna právě u tohoto celního úřadu, proto nelze stanovení místní i věcné příslušnosti obvodního soudu považovat za zjevnou arbitrárnost či svévoli orgánů činných v trestním řízení. Ostatně takové určení místně příslušného soudu neodporuje ani ustálené judikatuře Nejvyššího i Ústavního soudu (viz např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 8. 2015, sp. zn. 7 Td 47/2015, a navazující usnesení Ústavního soudu ze dne 16. 2. 2016, sp. zn. III. ÚS 74/16, usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. 4. 2021, sp. zn. 7 Td 26/2021). Vznesenou námitku místní nepříslušnosti obvodního soudu proto Ústavní soud považuje za zjevně neopodstatněnou.

15. Bylo by sice možné obvodnímu soudu vytknout, že se s otázkou své místní příslušnosti v odůvodnění vydaných příkazů výslovně nevypořádal, takové opomenutí však nelze za situace, kdy to z obsahu jeho úkonů zjevně vyplývá, považovat za natolik významné, aby bylo způsobilé dosáhnout ústavněprávního rozměru a zasáhnout do základního práva stěžovatele.

16. Z výše uvedených důvodů Ústavní soud podanou ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 15. listopadu 2022


Vojtěch Šimíček v. r.
předseda senátu