Ústavní soud rozhodl mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Jana Svatoně a soudců Vojtěcha Šimíčka (soudce zpravodaj) a Davida Uhlíře ve věci ústavní stížnosti stěžovatele Rytířského řádu Křižovníků s červenou hvězdou, se sídlem Platnéřská 191/4, Praha 1, zastoupeného JUDr. Ing. Jiřím Davidem, LL.M., advokátem se sídlem Kaprova 40/12, Praha 1, proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 17. 5. 2023, č. j. 28 Cdo 839/2023-588, a rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 13. 10. 2022, č. j. 54 Co 102/2022-555, za účasti Nejvyššího soudu a Městského soudu v Praze, jako účastníků řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění:

1. Včas podanou ústavní stížností, která splňuje podmínky řízení dle zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu") se stěžovatel domáhá zrušení v záhlaví označených rozhodnutí Nejvyššího soudu a Městského soudu v Praze, neboť má za to, že jimi byla porušena jeho základní práva zaručená čl. 11 odst. 1, čl. 36 odst. 1 a čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina"), čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen "Úmluva") a čl. 1 Dodatkového protokolu k Úmluvě, ve spojení s čl. 1, čl. 4 a čl. 90 Ústavy České republiky (dále jen "Ústava").

2. Pro vypořádání ústavní stížnosti není podrobnější rekapitulace průběhu řízení a napadených rozhodnutí účelná, jelikož účastníkům jsou všechny podstatné skutečnosti známy.

3. Jak vyplynulo z ústavní stížnosti a přiložených listin, Obvodní soud pro Prahu 9 (dále jen "obvodní soud") rozsudkem ze dne 27. 8. 2021, č. j. 18 C 484/2015-474, zamítl žalobu, kterou se stěžovatel domáhal postupem podle § 18 zákona č. 428/2012 Sb., o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnosti a o změně některých zákonů určení vlastnictví státu vůči pozemkům parc. č. 1774/3 a č.1774/2, vše katastrální území Hloubětín, obec Praha (výrok I.) a dále určil, že Česká republika je vlastnicí pozemků parc. č. 1774/8, č. 263/4, č. 263/3, č. 522/2, č. 254/4, č. 1779/1, č. 1780/1, č. 1780/3 a č. 1782/3, vše katastrální území Hloubětín, obec Praha (výrok II.).

4. K odvolání žalovaných (a Městské části Praha 14, vedlejší účastnice na straně žalovaných) ve věci rozhodoval Městský soud v Praze (dále jen "městský soud"), který stěžovaným rozsudkem rozhodnutí obvodního soudu změnil ve výroku II. tak, že se zamítá žaloba o určení, že vlastníkem pozemků parc. č. 1774/8, 263/4, 263/3, 522/2, 254/4, 1779/1, 1780/1, 1780/3 a 1782/3 v katastrálním území Hloubětín je Česká republika (výrok I.). Žaloba tak byla zamítnuta v celém rozsahu.

5. Dovolání stěžovatele bylo ústavní stížností rovněž napadeným usnesením Nejvyššího soudu odmítnuto jako nepřípustné podle § 243c odst. 1 o. s. ř.

6. Stěžovatel se závěry Nejvyššího soudu a městského soudu nesouhlasí a napadá je ústavní stížností, v níž ovšem předkládá obdobnou argumentaci, doplněnou toliko odkazy na příslušná ustanovení ústavního pořádku, kterou uplatnil již v průběhu předchozího řízení. Opětovně tudíž poukazuje na to, že se mu podařilo prokázat, že k rozhodnému datu byly pozemky parc. č. 1779/1, 1780/1, 1780/3 a 1782/3 v katastrálním území Hloubětín trvale užívány státním podnikem Sady, lesy a zahradnictví, a nikoliv obcí nebo jejím právním předchůdcem. Má za to, že v případě těchto pozemků nebyla splněna podmínka faktického hospodaření stanovená v § 1 odst. 1 zákona č. 172/1991 Sb., o přechodu některých věcí z majetku České republiky do vlastnictví obcí, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon č. 172/1991 Sb."). Stěžovatel je dále toho názoru, že se mu podařilo prokázat, že k přepsání vlastnického práva k pozemkům parc. č. 254/4, 263/4, 263/3, 522/2 a 1774/8 v katastrálním území Hloubětín došlo v rozporu s blokačním § 29 zákona č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku, ve znění účinném do 31. 12. 2012 (dále jen "zákon o půdě") a § 3 zákona č. 92/1991 Sb., o podmínkách převodu majetku státu na jiné osoby, ve znění účinném do 31. 12. 2012 (dále jen "zákon č. 92/1991 Sb."). Převod těchto pozemků na hl. město Prahu považuje stěžovatel za absolutně neplatný, z čehož vyvozuje, že tyto pozemky jsou nadále ve vlastnictví státu.


 7. Ústavní soud zvážil argumentaci stěžovatele a obsah napadených rozhodnutí, přičemž dospěl k závěru, že ústavní stížnost představuje zjevně neopodstatněný návrh ve smyslu § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu. Uvedené ustanovení v zájmu racionality a efektivity řízení před Ústavním soudem dává tomuto soudu pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu ještě předtím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem, přičemž jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního, v níž Ústavní soud může obvykle rozhodnout bez dalšího, jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti. Směřuje-li pak ústavní stížnost proti rozhodnutí orgánu veřejné moci, považuje ji Ústavní soud zpravidla za zjevně neopodstatněnou, není-li napadené rozhodnutí vzhledem ke své povaze, namítaným vadám svým či vadám řízení, které jeho vydání předcházelo, způsobilé porušit základní práva a svobody stěžovatele, tj. postrádá-li ústavní stížnost odpovídající ústavněprávní dimenzi.

8. Ústavní soud v minulosti též mnohokrát zdůraznil, že je soudním orgánem ochrany ústavnosti (čl. 83 Ústavy), který stojí mimo soustavu soudů (čl. 91 odst. 1 Ústavy). Vzhledem k tomu jej nelze, vykonává-li svoji pravomoc tak, že podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému soudnímu rozhodnutí, považovat za další, "superrevizní" instanci v systému obecné justice, oprávněnou vlastním rozhodováním (nepřímo) nahrazovat rozhodování obecných soudů; jeho úkolem je "toliko" přezkoumat ústavnost soudních rozhodnutí, jakož i řízení, které jejich vydání předcházelo. Proto vedení řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu, výklad podústavního práva a jeho aplikace na jednotlivý případ je v zásadě věcí obecných soudů, a o zásahu Ústavního soudu do jejich rozhodovací činnosti lze uvažovat za situace, kdy je jejich rozhodování stiženo vadami, které mají za následek porušení ústavnosti (tzv. kvalifikované vady).

9. Proces interpretace a aplikace podústavního práva pak bývá stižen takovouto kvalifikovanou vadou zpravidla tehdy, nezohlední-li obecné soudy správně (či vůbec) dopad některého ústavně zaručeného základního práva (svobody) na posuzovanou věc, nebo se dopustí - z hlediska řádně vedeného soudního řízení - libovůle spočívající buď v nerespektování jednoznačně znějící kogentní normy, nebo ve zjevném a neodůvodněném vybočení ze standardů výkladu, jenž je v soudní praxi respektován, resp. který odpovídá všeobecně akceptovanému (doktrinálnímu) chápání dotčených právních institutů [srov. např. nález sp. zn. Pl. ÚS 85/06 (N 148/46 SbNU 471) ze dne 25. 9. 2007; veškerá judikatura Ústavního soudu je dostupná na https://nalus.usoud.cz].

10. Ústavní soud rovněž s ohledem na argumentaci stěžovatele dodává, že - obecně vzato - nepřezkoumává a nepřehodnocuje ani důkazy provedené a vyhodnocené obecnými soudy. Do rozhodování obecných soudů v tomto ohledu zasahuje toliko v případech extrémního vykročení z pravidel řádně vedeného procesu, resp. v případech extrémního nesouladu mezi prováděnými důkazy a skutkovými zjištěními, která z provedených důkazů soud učinil, což v důsledku vedlo k vadnému právnímu posouzení věci. Jinými slovy jde o situaci, kdy rozhodnutí soudu svědčí o možné libovůli v jeho rozhodování. Respektují-li však obecné soudy kautely dané procesními předpisy stran dokazování a hodnocení důkazů, nespadá do pravomoci Ústavního soudu "hodnotit" hodnocení důkazů, resp. znovu posuzovat skutkový stav zjištěný obecnými soudy [srov. k tomu např. nálezy sp. zn. I. ÚS 4/04 (N 42/32 SbNU 405) ze dne 23. 3. 2004; nebo sp. zn. I. ÚS 553/05 (N 167/42 SbNU 407) ze dne 20. 9. 2006]. V posuzované věci však Ústavní soud neshledal žádné kvalifikované pochybení ve shora naznačeném smyslu, jež by mohlo být považováno za porušení základních práv stěžovatele.

11. Ústavní soud ve vztahu k předmětu nyní posuzovaného řízení dále připomíná své předchozí závěry (srov. např. nález sp. zn. II. ÚS 1697/21 ze dne 16. 8. 2021), z nichž se podává, že v restitučních věcech je povinností obecných soudů interpretovat právní předpisy ve vztahu k oprávněným osobám co nejvstřícněji (ve smyslu zásady in dubio pro restitutionis). Ústavní soud však v uvedeném nálezu současně zdůraznil, že v restitučních věcech je vždy také nezbytné vycházet z individuálních rozměrů každého jednotlivého případu, které jsou založeny na zjištěných skutkových okolnostech. Ani tato okolnost, tj. restituční povaha nyní posuzovaného případu, ovšem nemůže vést ke kasaci napadených rozhodnutí, a to jednoduše proto, že obecné soudy neměly ohledně zamítnutí stěžovatelem uplatněných nároků jakékoliv pochybnosti. Řečeno jinak, individuální rozměr a zjištěné skutkové okolnosti nyní posuzovaného případu (srov. dále) nevytváří prostor pro uplatnění shora uvedené zásady.

12. Ústavní soud konstatuje, že obecné soudy při svém rozhodování v předmětné věci vyšly z dostatečně provedeného dokazování, na věc aplikovaly relevantní právní předpisy, jakož i relevantní judikaturu vztahující se k dané oblasti. Z argumentace stěžovatele je zřejmé, že nesouhlasí s hodnocením skutkového stavu, jakož i s provedeným výkladem a aplikaci podústavního práva. Jak je však již uvedeno shora, Ústavnímu soudu nepřísluší do skutkových závěrů či posouzení pravidel podústavního práva obecnými soudy bez dalšího zasahovat. Pro Ústavní soud je totiž podstatné, že obecné soudy srozumitelně a logicky uvedly, z jakých skutečností vycházely a jakými úvahami se při rozhodování řídily, jejich závěry jsou současně plně akceptovatelné a nelze je považovat za jakkoliv vybočující či překvapivé, neboť jsou v souladu s ustálenou judikaturou v dané oblasti. Ústavní soud tudíž neshledává, že by ústavní stížností napadená rozhodnutí byla projevem svévole, či byla v extrémním rozporu s principy spravedlnosti. Lze doplnit, že pouhý nesouhlas stěžovatele se závěry obecných soudů sám o sobě nemůže založit opodstatněnost ústavní stížnosti.

13. Ústavní soud dále a již konkrétněji s odkazem na stěžovaná rozhodnutí uvádí, že ve vztahu k pozemkům parc. č. 1779/1, č. 1780/1, č. 1780/3 a č. 1782/3 obecné soudy stěžovatelovu žalobu zamítly s odůvodněním, že hl. město Praha, jakožto první žalovaný, prokázal, že v rozhodném období s předmětnými pozemky hospodařil (prováděl těžbu dřeva) v judikaturou akceptovaném právním smyslu, což v kontextu nyní posuzovaného případu znamená, že byly splněny zákonem stanovené podmínky pro přechod vlastnického práva k těmto pozemkům na obec ex lege podle § 1 odst. 1 zákona č. 172/1991 Sb. Dospěl-li obvodní soud k jinému závěru, stalo se tak jen na základě procesního pochybení (opomenutí důkazu), kterýžto nedostatek městský soud z pozice odvolacího soudu napravil (srov. rozsudek městského soudu, bod 23). Městský soud dále přesvědčivě vysvětlil, proč se neztotožnil se závěrem obvodního soudu konstatujícím absolutní neplatnost převodu či přechodu vlastnického práva k pozemkům (parc. č. 254/4, č. 263/4, č. 263/3, č. 522/2 a č. 1774/8) ze státu na prvního žalovaného, přičemž rozvedl, proč se v daném případě neuplatní § 3 zákona č. 92/1991 Sb. (srov. rozsudek městského soudu, bod 19), resp. § 29 zákona o půdě (srov. rozsudek městského soudu, bod 20). Na těchto závěrech týkajících se - ještě jednou řečeno - toliko aplikace a výkladu podústavního práva a zjišťování skutkového stavu - neshledává zdejší soud cokoliv, co by odůvodnilo jeho případný kasační zásah.

14. Ze všech shora uvedených důvodů Ústavní soud posoudil ústavní stížnost jako zjevně neopodstatněnou, a jako takovou ji usnesením mimo ústní jednání odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 15. srpna 2023


Jan Svatoň v. r.
předseda senátu