Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy a soudce zpravodaje Davida Uhlíře a soudců Tomáše Lichovníka a Jaromíra Jirsy o ústavní stížnosti stěžovatelů 1) J. M., t. č. ve výkonu vazby, 2) J. M., t. č. ve výkonu vazby, 3) J. H., . č. ve výkonu vazby, 4) J. M., t. č. ve výkonu vazby, 5) F. O., t. č. ve výkonu vazby, všech právně zastoupených Mgr. Radkem Jilgem, advokátem se sídlem Ladova 2044/3, Praha 2, proti usnesení Krajského soudu v Ústí nad Labem, pobočky v Liberci ze dne 2. června 2022, č. j. 55 To 174/2022-39, a usnesení Okresního soudu v České Lípě ze dne 9. května 2022, č. j. 0 Nt 8057/2022-24, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění:

1. Ústavní stížností se stěžovatelé podle § 72 a násl. zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, domáhají zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí, a to z důvodu tvrzeného porušení svého ústavně zaručeného práva na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a s tím souvisejícího práva na obhajobu podle čl. 40 odst. 3 Listiny.

2. Z obsahu napadených rozhodnutí a ústavní stížnosti Ústavní soud zjistil, že Okresní soud v České Lípě napadeným usnesením vyloučil zvoleného obhájce všech stěžovatelů (spoluobviněných) z obhajoby podle § 37a odst. 2 zákona č. 141/1961 Sb., zákona o trestním řízení soudním, ve znění pozdějších předpisů. Své rozhodnutí odůvodnil kolizí mezi zájmy stěžovatelů 1) a 2). Tato kolize přitom vyplývá z výpovědí, které stěžovatelé 1) a 2) učinili dne 11. 4. 2022. Proti rozhodnutí okresního soudu podali stěžovatelé i jejich obhájce stížnost, kterou Krajský soud v Ústí nad Labem, pobočka v Liberci zamítl napadeným usnesením. Krajský soud přezkoumal správnost všech výroků napadeného usnesení, jakož i řízení předcházející. Neshledal však žádná pochybení a dospěl k závěru, že napadené rozhodnutí je věcně správné i důvodné.

3. Ústavní soud shledal, že ústavní stížnost byla podána oprávněnými stěžovateli, kteří byli účastníky řízení, v němž byla vydána napadená rozhodnutí. Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný. Stěžovatelé jsou právně zastoupeni v souladu s § 29 až 31 zákona o Ústavním soudu a ústavní stížnost je přípustná (§ 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu a contrario).

4. Podstatou ústavní stížnosti je tvrzení stěžovatelů, že v posuzované věci nebyly splněny zákonné podmínky pro aplikaci § 37a odst. 2 tr. řádu, neboť zájmy stěžovatelů 1) a 2) nebyly ve vzájemné kolizi, čímž došlo k porušení práva na spravedlivý proces a práva na obhajobu všech stěžovatelů. Stěžovatelé mají za to, že domnělé rozpory ve výpovědích mezi stěžovateli 1) a 2) nedosahují takové intenzity, aby mohly ospravedlňovat zásah takové intenzity, který má za následek porušení jejich ústavně garantovaných práv.

5. Ústavní soud není součástí soudní soustavy (čl. 91 Ústavy) a nepřísluší mu právo dozoru nad rozhodovací činností obecných soudů. Do rozhodovací činnosti soudů je v řízení o ústavní stížnosti podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy Ústavní soud oprávněn zasáhnout pouze tehdy, byla-li pravomocným rozhodnutím těchto orgánů porušena ústavně zaručená základní práva nebo svobody.


 6. Ústavní soud tedy přezkoumal napadená rozhodnutí z hlediska stěžovateli v ústavní stížnosti uplatněných námitek, a se zřetelem ke skutečnosti, že mohl přezkoumávat pouze ústavnost, dospěl k závěru, že ústavní stížnost není důvodná.

7. Jak Ústavní soud konstatoval v nálezu ze dne 10. 8. 2016, sp. zn. II. ÚS 863/16 (N 152/82 SbNU 415), právo na volbu obhájce podle čl. 40 odst. 3 Listiny není právem absolutním a nelze je vykládat jako povinnost orgánů činných v trestním řízení volbu advokáta za všech okolností bez omezení respektovat. Zvoleného obhájce je tudíž možno vyloučit; jde však o mimořádně významný zásah do práva na obhajobu a s ním spjaté svobody volby obhájce, neboť je zásadně věcí obviněného (obžalovaného), kdy a koho z osob oprávněných k poskytování právní pomoci formou obhajoby v trestním řízení svou obhajobou pověří, příp. zda svého práva volby vůbec využije, a proto je takové rozhodnutí svěřeno nezávislému soudci a podmíněno existencí zákonem stanovených důvodů.

8. Ke kolizi zájmů spoluobviněných zastoupených týmž advokátem a z toho vyplývajícím použitím § 37a odst. 2 tr. řádu se Ústavní soud vyjadřoval např. v usneseních ze dne 6. 11. 2002, sp. zn. IV. ÚS 382/02 a ze dne 27. 9. 2005, sp. zn. I. ÚS 306/04. V těchto rozhodnutích konstatoval, že jde o otázku respektování ústavní zásady (imperativu), která směřuje i vůči orgánům činným v trestním řízení a v rovině zákona je zakotvena v jejich povinnosti zjišťovat skutkový stav věci, o němž nejsou důvodné pochybnosti, jakož i stejně pečlivě objasňovat okolnosti svědčící ve prospěch i neprospěch osoby, proti níž se řízení vede (§ 2 odst. 5 tr. řádu). Ke zjištění skutkového stavu svými, z povahy věci specifickými, prostředky přispívá nepochybně i obhajoba. Obhajoba obviněného však není (a v právním státě ani být nemůže) věcí jen tohoto subjektu. Úkolem orgánů činných v trestním řízení je vytvářet pro její efektivní uplatnění nejen podmínky, ale odstraňovat i překážky, které by řádnému výkonu práv obhajoby mohly bránit. Právě k odstranění těchto překážek směřuje § 37a odst. 2 tr. řádu, a to v těch případech, kdy objektivně existující rozpor mezi zájmy spoluobviněných je ze strany obhájce, případně i samotných spoluobviněných, popírán, resp. jsou považovány případné kolizní situace za nepodstatné, nemající vliv na konečné rozhodnutí ve věci. Tento postoj totiž ve svých důsledcích může znamenat porušování práva na obhajobu i samotným obhájcem.

9. Není tedy sice zásadně vyloučeno, aby tentýž advokát zastupoval v jedné trestní věci více obviněných (§ 38 odst. 2 tr. řádu), avšak pouze tehdy, je-li splněna podmínka, že jejich zájmy si neodporují. Vyjde-li však v průběhu trestního řízení najevo, že obhájce vykonává obhajobu dvou nebo více spoluobviněných, jejichž zájmy si v trestním řízení odporují, rozhodne předseda senátu, nebo v přípravném řízení soudce, o vyloučení advokáta jako zvoleného obhájce podle § 37a odst. 2 tr. řádu.

10. Obecné soudy jsou povinny pečlivě hodnotit konkrétní okolnosti každého případu. Vyloučit advokáta lze totiž pouze tehdy, budou-li zájmy zastupovaných osob skutečně v rozporu, což lze dovodit právě jen z konkrétních okolností věci, neboť existenci potenciální kolize zájmů nelze chápat jako paušální nemožnost zastupování více obviněných v trestním řízení týmž advokátem. Při posuzování, zda tato podmínka je dána, je třeba vzít v úvahu zejména stav vyšetřování, důkazní situaci, obsah výpovědí obviněných zastupovaných jedním obhájcem a rovněž charakter stíhané trestné činnosti, jakož i rozsah a formu účasti jednotlivých obviněných na trestném činu, pro jehož spáchání jsou stíháni. Soudy proto musí bedlivě vážit, zda jsou zájmy spoluobviněných skutečně v rozporu, či zda naopak usilují o tentýž výsledek trestního řízení.

11. Shora citované ustanovení § 37a odst. 2 tr. řádu je přitom samostatným důvodem k vyloučení advokáta (zvoleného obhájce) v případě, kdy vykonává obhajobu dvou nebo více obviněných, jejichž zájmy jsou v tzv. kolizi. Tento důvod navazuje na ustanovení § 19 odst. 1 písm. a) zákona č. 85/1996 Sb., o advokacii, které ukládá advokátovi povinnost odmítnout poskytnutí právních služeb, tedy i převzetí obhajoby, jestliže v téže věci nebo ve věci související již poskytl právní služby jinému, jehož zájmy jsou v rozporu se zájmy toho, kdo o poskytnutí právních služeb žádá. Podle § 20 odst. 1 zákona o advokacii je advokát za takové situace povinen od smlouvy o poskytování právních služeb odstoupit, popřípadě požádat o zrušení ustanovení či požádat Českou advokátní komoru o určení jiného advokáta. Advokát naopak může převzít zastoupení dalšího spoluobviněného až po velmi pečlivém zkoumání, zda není mezi spoluobviněnými rozpor zájmů, neboť rozpor mezi spoluobviněnými není vždy patrný již při převzetí obhajoby a může se projevit teprve na základě později zjištěných skutečností. Důslednost při posuzování eventuálního střetu zájmů mezi spoluobviněnými plyne i z § 37a odst. 2 věty druhé tr. řádu, neboť obhájce, který byl z uvedeného důvodu vyloučen, nemůže v téže věci dále vykonávat obhajobu žádného z obviněných. Vyloučený obhájce totiž disponuje (či může disponovat) informacemi z dřívějšího obhajování spoluobviněného.

12. Nahlíženo těmito východisky jsou ústavní stížností napadená rozhodnutí obecných soudů z ústavněprávního hlediska plně akceptovatelná. Okresní soud v napadeném usnesení přesvědčivě a srozumitelně vysvětlil, v čem spatřuje kolizi zájmů stěžovatelů 1) a 2). Tato kolize vyplývá z jejich protichůdných tvrzení ve vztahu ke konkrétnímu jednání, které je jim kladeno za vinu. Nelze přitom souhlasit s tvrzením stěžovatelů, že "jejich zájem je tak totožný, tedy při uznání viny žádat o udělení co nejnižšího trestu." Lze si totiž například představit, že v případě obviněného, který svou trestnou činnost, jakož i trestnou činnost spoluobviněných, plně doznává, bude připadat v úvahu nižší trest mj. právě proto, že z trestné činnosti usvědčuje i další spoluobviněné. Kolize zájmů mezi takovými obviněnými je pak zjevná. Ústavní soud dále považuje za podstatné, i s ohledem na výše popsané judikatorní závěry, že stěžovatelé jsou stíháni pro závažnou organizovanou trestnou činnost a všichni jsou v současnosti stíháni vazebně. Stejně tak neshledal Ústavní soud žádné pochybení ani v rozhodnutí krajského soudu. Obě rozhodnutí jsou srozumitelně a přesvědčivě odůvodněna a nevykazují žádné prvky libovůle. Odlišný právní názor stěžovatelů na existenci střetu zájmů dvou stěžovatelů zastupovaných společným obhájcem, a tudíž pouhá polemika se závěry obecných soudů, sama o sobě neopodstatňuje zásah Ústavního soudu do rozhodovací činnosti obecného soudu.

13. Z uvedených důvodů Ústavní soud mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení ústavní stížnost odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 13. září 2022


David Uhlíř v. r.
předseda senátu