Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Jiřího Zemánka, soudkyně zpravodajky Veroniky Křesťanové a soudce Vojtěcha Šimíčka o ústavní stížnosti stěžovatele T. T., t. č. Vazební věznice Ostrava, zastoupeného Mgr. Janem Plintou, advokátem, sídlem Místecká 329/258, Ostrava, proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 6. dubna 2023 č. j. 4 To 87/2023-144, za účasti Krajského soudu v Ostravě, jako účastníka řízení, a Krajského státního zastupitelství v Ostravě, jako vedlejšího účastníka řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění

I.
Skutkové okolnosti případu a obsah napadených rozhodnutí

1. Ústavní stížností podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy České republiky (dále jen "Ústava") a § 72 a násl. zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu"), se stěžovatel domáhá zrušení v záhlaví označeného usnesení s tvrzením, že jím došlo k porušení jeho ústavně zaručeného práva zakotveného v čl. 36 Listiny základních práv a svobod.

2. Z ústavní stížnosti a připojených listin se podává, že stěžovatel je trestně stíhán na základě návrhu na potrestání Okresního státního zastupitelství ve Frýdku-Místku ze dne 11. 2. 2023 č. j. ZK 95/2023-57 pro přečin krádeže podle § 205 odst. 1 písm. a) trestního zákoníku. Usnesením Okresního soudu ve Frýdku-Místku ze dne 12. 2. 2023 č. j. 3 T 19/2023-64 bylo rozhodnuto o vzetí stěžovatele do vazby z důvodu uvedeného v § 67 písm. c) trestního řádu.

3. Dne 21. 2. 2023 zaslal stěžovatel Okresnímu soudu ve Frýdku-Místku (dále jen "okresní soud") podání, které bylo posouzeno jako stížnost proti výše uvedenému usnesení okresního soudu. Na základě této stížnosti Krajský soud v Ostravě (dále jen "krajský soud") uvedené usnesení okresního soudu napadeným usnesením zrušil v celém rozsahu a sám rozhodl o tom, že se stěžovatel bere do vazby z důvodu uvedeného v § 67 písm. c) trestního řádu.


II.
Argumentace stěžovatele

4. Stěžovatel v ústavní stížnosti namítá, že mu před postoupením spisu soudu nebylo umožněno jeho prostudování. Krajský soud podle něj pochybil, když tento postup aproboval, resp. se k němu vůbec nevyjádřil. Soudu (neuvádí kterému) dále vytýká, že zamítl jeho důkazní návrhy, přičemž pouze jejich připuštěním podle jeho názoru mohlo dojít k naplnění zásady uvedené v § 2 odst. 5 trestního řádu. Další pochybení spatřuje v tom, že obecné soudy řeší v rovině trestního práva obchodní vztah mezi ním a panem R. Domnívá se, že krajský soud nedostatečně odůvodnil, v čem spatřuje důvodnou obavu z toho, že bude stěžovatel opakovat trestnou činnost, pro kterou je stíhán.


III.
Procesní předpoklady řízení před Ústavním soudem

5. Ústavní soud posoudil splnění procesních předpokladů řízení a dospěl k závěru, že ústavní stížnost byla podána včas oprávněným stěžovatelem, jenž byl účastníkem řízení, v němž byla vydána napadená rozhodnutí, a Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný. Stěžovatel je právně zastoupen v souladu s § 29 až 31 zákona o Ústavním soudu a ústavní stížnost je přípustná (§ 75 odst. 1 téhož zákona a contrario), neboť stěžovatel vyčerpal všechny zákonné procesní prostředky k ochraně svých práv.


 IV.
Posouzení opodstatněnosti ústavní stížnosti

6. Ústavní soud považuje za nezbytné nejprve odkázat na svou konstantní judikaturu, z níž vyplývá, že jako soudní orgán ochrany ústavnosti (čl. 83 Ústavy) nepředstavuje další instanci v systému trestního soudnictví. Posuzování konkrétních okolností každého jednotlivého případu se zřetelem na učiněná skutková zjištění náleží trestním soudům, což je výrazem jejich nezávislého soudního rozhodování (čl. 82 Ústavy). Totéž platí ohledně hodnocení skutkových zjištění pro potřeby jejich podřazení pod některý z vazebních důvodů uvedených v ustanovení § 67 trestního řádu. Pro aplikaci tohoto ustanovení neexistují a ani nemohou být dána objektivní a neměnná kritéria, naopak je třeba vždy vycházet z okolností daných v konkrétní, individualizované věci. Do těchto úvah plynoucích ze skutkových zjištění známých v době rozhodování obecných soudů o vazbě se Ústavní soud cítí být oprávněn zasáhnout zpravidla jen tehdy, není-li rozhodnutí soudu o vazbě podloženo zákonným důvodem buď vůbec, nebo jestliže tvrzené a nedostatečně zjištěné důvody vazby jsou v extrémním rozporu s principy vyplývajícími z ústavního pořádku České republiky [srov. např. nálezy ze dne 20. 11. 2000 sp. zn. IV. ÚS 137/2000 (N 174/20 SbNU 235), ze dne 6. 6. 2002 sp. zn. III. ÚS 121/02 (N 68/26 SbNU 203), ze dne 7. 4. 2005 sp. zn. I. ÚS 585/02 (N 77/37 SbNU 83) a další].

7. Ústavní soud především musí odmítnout námitku stěžovatele, že mu před postoupením spisu soudu nebylo umožněno jej prostudovat. Z napadeného usnesení vyplývá, že tuto námitku stěžovatel neuplatnil ani ve své stížnosti proti usnesení soudu prvního stupně, ani v průběhu vazebního zasedání před krajským soudem. Krajský soud proto logicky nemohl na toto tvrzení reagovat. Navíc proti stěžovateli bylo vedeno zkrácené přípravné řízení zakončené podáním návrhu na potrestání a ve zkráceném přípravném řízení není povinností orgánů činných v trestním řízení vyrozumět podezřelého o možnosti prostudovat spis, seznámit se s výsledky prověřování, a navrhnout jeho doplnění (viz k tomu např. LATA, J. In DRAŠTÍK, A., FENYK, J. a kol. Trestní řád. Komentář. Praha: Wolters Kluwer, 2017, s. 1350). Z hlediska dodržení procesních práv stěžovatele v řízení o vazbě je v nyní posuzované věci podstatné, že stěžovatel byl seznámen s důvody vzetí do vazby (ty byly vyjádřeny v usnesení okresního soudu) a v rámci vazebního zasedání před stížnostním soudem měl možnost se k nim vyjádřit a rozporovat je.

8. Stěžovatel ve své ústavní stížnosti nespecifikuje, který soud zamítl jeho důkazní návrhy, a nijak nekonkretizuje ani to, o jaké důkazní návrhy mělo jít. Z napadeného usnesení nevyplývá, že by stěžovatel ve své stížnosti proti usnesení soudu prvního stupně nebo v průběhu vazebního zasedání před krajským soudem navrhoval určité důkazy. Ústavní soud proto i tuto námitku musel vyhodnotit jako neopodstatněnou.

9. Stejný závěr pak musel Ústavní soud učinit i ve vztahu ke stěžovatelovu tvrzení, že obecné soudy v rovině trestního práva řeší obchodní vztah mezi ním a panem R. Z napadeného usnesení vyplývá, že skutek, pro nějž je stěžovatel stíhán, spočívá v tom, že měl odcizit poškozenému S. R. notebook. Jde tedy o skutek, jehož řešení v rovině trestního práva je zcela běžné.

10. Ústavní soud konečně nemůže přisvědčit ani stěžovatelově námitce, že krajský soud nedostatečně odůvodnil, v čem spatřuje důvodnou obavu z toho, že bude stěžovatel opakovat trestnou činnost, pro kterou je stíhán. Ani tuto námitku stěžovatel nijak neupřesňuje, a Ústavní soud proto jen ve stručnosti odkazuje na č. l. 3 napadeného usnesení, kde krajský soud dostatečně podrobně a přesvědčivě vysvětlil, v čem spatřuje splnění podmínek pro uvalení předstižné vazby ve smyslu § 67 písm. c) trestního řádu.

11. Na základě těchto skutečností Ústavní soud mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků ústavní stížnost podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 29. srpna 2023


Jiří Zemánek v. r.
předseda senátu