Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Tomáše Lichovníka, soudce zpravodaje Jaromíra Jirsy a soudce Vladimíra Sládečka o ústavní stížnosti stěžovatele Ing. Jiřího Kutila, zastoupeného JUDr. Zdeňkem Kryštofem Koschinem, advokátem se sídlem v Praze 5, Štefánikova 48, směřující proti usnesení Nejvyššího soudu č. j. 30 Cdo 1146/2020-251 ze dne 29. 3. 2021 a rozsudku Městského soudu v Praze č. j. 53 Co 281/2019-181 ze dne 21. 11. 2019, v rozsahu, jímž se potvrzuje výrok I rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 2 č. j. 14 C 285/2017-153 ze dne 12. 6. 2019 ohledně částky 1 050 000 Kč s příslušenstvím, spojené s návrhem na zrušení § 237 zákona č. 99/1963 Sb., Občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, za účasti Nejvyššího soudu a Městského soudu v Praze, jako účastníků řízení, a dále České republiky - Ministerstva spravedlnosti, se sídlem v Praze 2, Vyšehradská 424/16, jako vedlejší účastnice řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění:

1. Stěžovatel se v řízení před obecnými soudy domáhal proti vedlejší účastnici jako odčinění nemajetkové újmy způsobené nezákonnou domovní prohlídkou finanční náhrady ve výši 2 256 241 Kč. Obvodní soud pro Prahu 2 žalobu v záhlaví zmíněným rozsudkem v plném rozsahu zamítl. Městský soud v Praze (dále jen "odvolací soud") potvrdil uvedený rozsudek pouze zčásti (co do částky 1 050 000 Kč s příslušenstvím), ve zbytku jej zrušil a vrátil věc obvodnímu soudu k dalšímu řízení. V rozsahu pravomocně zamítavého výroku ohledně částky 1 050 000 Kč s příslušenstvím podal stěžovatel dovolání, které Nejvyšší soud (dále též "dovolací soud") odmítl pro vady spočívající v nevymezení předpokladů jeho přípustnosti.


 2. Dříve, než se Ústavní soud může zabývat podstatou ústavní stížnosti, je třeba zkoumat, zda návrh splňuje náležitosti předpokládané zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu"). Ústavní stížnost byla podána včas, osobou oprávněnou a řádně zastoupenou advokátem v souladu s § 30 odst. 1 zákona o Ústavním soudu. Dále se Ústavní soud zabýval její přípustností ve smyslu § 75 téhož zákona.

3. Nejvyšší soud odmítl dovolání stěžovatele pro vady spočívající v nevymezení předpokladů jeho přípustnosti. Otázkou přípustnosti dovolání se Ústavní soud podrobně zabýval ve svém plenárním stanovisku sp. zn. Pl. ÚS-st. 45/16 ze dne 28. 11. 2017 (ST 45/87 SbNU 905; 460/2017 Sb.), v němž přijal závěr, že neobsahuje-li dovolání vymezení předpokladů přípustnosti (§ 241a odst. 2 o. s. ř.), není jeho odmítnutí pro vady porušením čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina"). Výkladem § 75 zákona o Ústavním soudu zároveň Ústavní soud dovodil, že je-li dovolání stěžovatele odmítnuto pro vady, jde o případ, kdy stěžovatel nevyčerpal dostupné opravné prostředky řádným způsobem.

4. Ústavní stížnost je tak přípustná pouze proti usnesení Nejvyššího soudu, u něhož Ústavní soud zkoumá, zda Nejvyšší soud nevybočil z mezí daných mu zákonem a nezatížil své rozhodnutí libovůlí. V části směřující proti rozhodnutí odvolacího soudu je ústavní stížnost nepřípustná; argumentaci směřující proti němu tak Ústavní soud nebere v potaz a soustředí se pouze na námitky vztahující se k postupu a rozhodnutí Nejvyššího soudu.

5. Proti usnesení Nejvyššího soudu brojí stěžovatel tvrzením, že dovolací důvod vymezil řádně, nikoli vadně. Vyjádřil přesvědčení, že odvolací soud nesprávně posoudil otázku počátku běhu promlčecí lhůty k uplatnění žalovaného nároku, která měla být podle stěžovatele správně vyřešena tak, že "[z]a situace, kdy soud vydal příkaz k provedení domovní prohlídky, na jejímž základě bylo vůči žalobci vedeno vyšetřování, je okamžikem, kdy může uplatnit nárok na náhradu škody den, kdy se prokazatelně dozvěděl o tom, že toto vyšetřování bylo skončeno, aniž by vůči němu bylo vzneseno obvinění." K ústavní stížnosti stěžovatel připojil návrh na zrušení § 237 o. s. ř. pro rozpor s čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina") a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, který odůvodňuje tím, že napadené ustanovení je Nejvyšším soudem účelově zneužíváno a že odmítání dovolání pro nepřípustnost neguje postavení Nejvyššího soudu, který má podávat závazný výklad položených právních otázek.

6. Ústavní soud zdůrazňuje, že úkolem Nejvyššího soudu není z moci úřední přezkoumávat správnost (věcného) rozhodnutí odvolacího soudu při sebemenší pochybnosti dovolatele, nýbrž je povinností dovolatele, aby způsobem předvídaným v § 241a ve vazbě na § 237 o. s. ř. vymezil předpoklady přípustnosti dovolání z hlediska konkrétně odvolacím soudem vyřešené právní otázky z oblasti hmotného či procesního práva. Přístup k Nejvyššímu soudu je z vůle zákonodárce záměrně omezen a formalizován tak, aby se mohl podrobněji zabývat skutečně jen vybranými, právně složitými a soudní praxí dosud neřešenými případy (blíže viz citované stanovisko sp. zn. Pl. ÚS-st. 45/16).

7. Ústavní soud přezkoumal obsah přiloženého dovolání a usnesení Nejvyššího soudu, které považuje za logicky odůvodněné a přesvědčivé, odpovídající obsahu dovolání stěžovatele. Pro vymezení předpokladů přípustnosti je třeba, jak uvádí Nejvyšší soud a po něm i sám stěžovatel v ústavní stížnosti, zvolit jednu ze čtyř v úvahu přicházejících alternativ, které se však - jak dodává stěžovateli na vysvětlenou Ústavní soud - vzájemně pojmově vylučují (nelze např. současně tvrdit, že se odvolací soud při řešení nastolené otázky odchýlil od ustálené praxe dovolacího soudu i že táž otázka v praxi dovolacího soudu nebyla dosud řešena). Stěžovatel se však ve svém dovolání vydal naznačenou cestou kumulace možných alternativ § 237 o. s. ř., což jeho podání po stránce formálních obsahových náležitostí zjevně z přístupu k Nejvyššímu soudu diskvalifikuje. Na uvedeném nic nemění ani výše citovaná pasáž, k níž stěžovatel upírá svou pozornost, neboť nejde o otázku položenou Nejvyššímu soudu (která by byla zároveň navázána na jednu ze zmíněných alternativ přípustnosti, jak vyžaduje § 241a odst. 2 ve spojení s § 237 o. s. ř.), nýbrž o stěžovatelovo právní posouzení věci založené na subjektivně vnímaném skutkovém stavu. Jiný názor stěžovatele na právní závěry odvolacího soudu však způsobilé vymezení přípustnosti dovolání nepředstavuje. V kombinaci s kumulativním uvedením tří ze čtyř možných alternativ přípustnosti dovolání (chybí pouze varianta, že je rozhodovací praxe Nejvyššího soudu rozdílná), nemohl Nejvyšší soud dospět k jinému než učiněnému závěru. Ústavní stížnost je v této části zjevně neopodstatněná.

8. Jak již bylo naznačeno výše, v citovaném stanovisku sp. zn. Pl. ÚS-st. 45/16 byl přijat navazující závěr, podle kterého nevymezí-li dovolatel, v čem spatřuje splnění předpokladů přípustnosti dovolání, je ústavní stížnost proti předchozím rozhodnutím o procesních prostředcích k ochraně práva nepřípustná podle § 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu. S odkazem na tento závěr nelze ve vztahu k napadenému rozsudku odvolacího soudu než odmítnout ústavní stížnost jako nepřípustnou, neboť stěžovatel nesplnil podmínku řádného vyčerpání dostupných opravných prostředků ve smyslu § 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu.

9. Ústavní soud proto ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl zčásti jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu, zčásti jako návrh nepřípustný podle § 43 odst. 1 písm. e) téhož zákona. Návrh na zrušení shora citovaného ustanovení občanského soudního řádu pak - coby návrh akcesorický - sdílí osud ústavní stížnosti [§ 43 odst. 2 písm. b) zákona o Ústavním soudu].

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 22. června 2021


Tomáš Lichovník v. r.
předseda senátu