Ústavní soud rozhodl mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Jaromíra Jirsy a soudců Tomáše Lichovníka (soudce zpravodaje) a Vladimíra Sládečka ve věci ústavní stížnosti stěžovatele R. V., zastoupeného JUDr. Tomášem Sokolem, advokátem, sídlem Sokolská 1788/60, 120 00 Praha 2, směřující proti rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem ze dne 25. 11. 2019 č. j. 3 T 5/2016-5697, rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 23. 11. 2020 č. j. 6 To 59/2020-5824 a usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 8. 2021 č. j. 3 Tdo 608/2021-5956; za účasti Krajského soudu v Ústí nad Labem, Vrchního soudu v Praze a Nejvyššího soudu jako účastníků řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění

1. Stěžovatel se podanou ústavní stížností domáhá zrušení v záhlaví citovaných soudních rozhodnutí. Stěžovatel je přesvědčen, že obecné soudy svým postupem porušily jeho právo na spravedlivý proces zaručené v čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

2. Jak vyplývá z obsahu ústavní stížnosti a napadeného rozhodnutí dovolacího soudu, stěžovatel byl napadeným rozsudkem nalézacího soudu uznán vinným ze spáchání zločinu podvodu, za což mu byl uložen trest odnětí svobody v trvání 5 let a 6 měsíců (ostatní tresty není nutné uvádět). K odvolání stěžovatele Vrchní soud v Praze prvostupňový rozsudek zrušil v celém rozsahu, nicméně stěžovatele napadeným rozsudkem uznal vinným ze stejného zločinu (pouze v jiném odstavci) a trest odnětí svobody mu snížil na 3 léta a 6 měsíců. Dovolání stěžovatele Nejvyšší soud napadeným usnesením odmítl.

3. Pro vypořádání ústavní stížnosti není podrobnější rekapitulace průběhu řízení a napadených rozhodnutí účelná, samotným účastníkům jsou všechny skutečnosti známy.

4. Stěžovatel s uvedenými rozhodnutími obecných soudů nesouhlasí, přičemž se vymezuje primárně proti výši uloženého trestu. Zdůrazňuje, že odvolací soud při vyměření trestu přihlédl jako k přitěžující okolnosti k předchozí majetkové trestné činnosti stěžovatele, přestože příslušná odsouzení již byla zahlazena. Stěžovatel odkazuje na ustanovení § 42 písm. p) [aktuálně § 42 písm. q)] trestního zákoníku a komentářovou literaturu, z nichž dle něj plyne, že zmíněný postup odvolacího soudu byl nepřípustný a došlo de facto k uplatnění nezákonného kritéria. Pokud by odvolací soud k zahlazeným odsouzením v neprospěch stěžovatele nepřihlížel, byl by mu jistě uložil pouze podmíněný trest (horní hranice u něj činí 3 roky, tj. jen o 6 měsíců méně než výsledný trest).


 5. Ústavní stížnost byla podána ve lhůtě osobou oprávněnou a řádně zastoupenou, ve vztahu k rozhodnutím odvolacího a dovolacího soudu je přípustná a k jejímu projednání je Ústavní soud příslušný. K přezkumu rozsudku nalézacího soudu ovšem Ústavní soud příslušný není, neboť jej ohledně stěžovatele v celém rozsahu zrušil již odvolací soud a není tudíž ani teoreticky možné jej zrušit podruhé. V této části proto byla ústavní stížnost odmítnuta podle § 43 odst. 1 písm. d) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu").

6. Ústavní soud posoudil obsah ústavní stížnosti a dospěl k závěru, že tato ve vymezené části představuje zjevně neopodstatněný návrh ve smyslu ustanovení § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu. Uvedené ustanovení v zájmu racionality a efektivity řízení před Ústavním soudem dává tomuto soudu pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu ještě předtím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. Jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, ve kterém Ústavní soud může rozhodnout jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti.

7. Dále je třeba zdůraznit, že řízení o ústavní stížnosti není pokračováním trestního řízení, nýbrž zvláštním specializovaným řízením, jehož předmětem je přezkum napadených soudních rozhodnutí pouze v rovině porušení základních práv či svobod zaručených ústavním pořádkem [čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy]. Jinak vyjádřeno, pravomoc Ústavního soudu směřuje pouze k tomu, zda v řízení, respektive v rozhodnutí je završujícím, nebyly porušeny ústavními předpisy chráněná práva a svobody účastníků tohoto řízení, zda řízení bylo vedeno v souladu s ústavními principy, zda postupem a rozhodováním obecných soudů nebylo zasaženo do ústavně zaručených práv stěžovatele a zda je lze jako celek pokládat za spravedlivé. Po důkladném seznámení se s obsahem ústavní stížnosti a napadeného usnesení Nejvyššího soudu se Ústavní soud domnívá, že v projednávaném případě takový zásah shledán nebyl.

8. Argumentace stěžovatele do značné míry opakuje jeho námitky uplatněné již v dovolání. Nejvyšší soud na ně reagoval tím, že proti druhu a výměře uloženého trestu se lze přípustně dovolat pouze tehdy, pokud byl odsouzenému uložen zákonem nepřipuštěný druh trestu či pokud se uložený trest vymyká trestní sazbě stanovené za příslušný trestný čin. Ani k jedné ze zmíněných možností však u stěžovatele nedošlo. Navíc je obsah jeho tvrzení zavádějící: odvolací soud zahlazené odsouzení nebral jako (formální) přitěžující okolnost dle § 42 písm. p) trestního zákoníku, předchozí odsouzení stěžovatele hodnotil pouze v rámci jeho posouzení jako osoby, která má sklony k páchání majetkové trestné činnosti. Při ukládání trestu přitom je obecně možné přihlédnout k tomu, že pachatel v minulosti spáchal trestný čin, i když odsouzení za tento trestný čin bylo již zahlazeno. Výstižně to vysvětluje komentářová literatura, odkázat je například možné na text, který paradoxně cituje přímo stěžovatel: "Pokud platí fikce, že se na pachatele hledí, jako by nebyl odsouzen ... musí soud při výměře trestu postupovat tak, jako by této skutečnosti nebylo. Hodnotí však všechny další okolnosti související se spácháním minulého trestného činu, kterou nejsou uvedenou právní fikcí dotčeny. Jestliže pachatel v minulosti už spáchal trestný čin, může soud po zhodnocení konkrétních okolností dřívějšího a nyní posuzovaného trestného činu a z jejich vztahu vyvodit příslušné závěry, pokud jde o postoj pachatele ke společenským hodnotám chráněným trestním zákoníkem, zda pachatel má sklony k páchání trestné činnosti nebo zda spáchání obou trestných činů je v jinak řádném životě pachatele náhodné, jaký je stupeň a povaha mravního narušení pachatele, jaká je možnost jeho nápravy atd." (viz bod 6 ústavní stížnosti). Dovolací soud postupoval přesně dle tohoto rámce, proto jsou jakékoliv úvahy stěžovatele o nezákonnosti (tím méně protiústavnosti) uloženého trestu bezpředmětné. V neposlední řadě je namítání nepřiměřené délky trestu až bizarní v případě, kdy stěžovatelův trest se blíží dolní hranici možné trestní sazby pro mu přičítaný trestný čin (2-8 let).

9. Ústavní soud s ohledem na uvedené uzavírá, že v projednávané věci Ústavní soud nemá proti postupu odvolacího a dovolacího soudu ústavněprávních výhrad. Ústavní stížnost proto ve vztahu k jejich rozhodnutím odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 11. ledna 2022


Jaromír Jirsa v. r.
předseda senátu