Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Vojtěcha Šimíčka a soudců Ludvíka Davida a Jiřího Zemánka (soudce zpravodaje) o ústavní stížnosti stěžovatele Petra Závackého, zastoupeného Mgr. Danielou Hnídkovou, advokátkou, sídlem Podhorská 434/6, Jablonec nad Nisou, proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 10. února 2022 č. j. 27 Cdo 133/2021-746, usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 14. srpna 2020 č. j. 7 Cmo 344/2018-712 a usnesení Krajského soudu v Ústí nad Labem - pobočky v Liberci ze dne 18. října 2016 č. j. 39 Cm 20/2010-604, za účasti Nejvyššího soudu, Vrchního soudu v Praze a Krajského soudu v Ústí nad Labem - pobočky v Liberci, jako účastníků řízení, a obchodní společnosti MEDCOM, s. r. o., sídlem Komenského 595/11, Jablonec nad Nisou, jako vedlejší účastnice řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění:

I.
Skutkové okolnosti případu a obsah napadeného rozhodnutí

1. Stěžovatel se ústavní stížností domáhá zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí s tvrzením, že jimi bylo porušeno jeho základní právo na soudní ochranu podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina"), resp. právo na spravedlivý proces podle čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen "Úmluva"), dále byla porušena zásada rovnosti účastníků řízení podle čl. 37 odst. 3 Listiny a právo na projednání věci bez zbytečných průtahů podle čl. 38 odst. 2 Listiny.

2. Stěžovatel (navrhovatel) se podaným návrhem domáhal po vedlejší účastnici řízení - obchodní společnosti MEDCOM, s. r. o. (dále jen "společnost) zaplacení částky 4 163 000 Kč z titulu práva na vyplacení vypořádacího podílu. Účast stěžovatele v obchodní společnosti zanikla dne 6. 4. 2009 z důvodu nařízení exekuce na jeho obchodní podíl.

3. Krajský soud v Ústí nad Labem - pobočka v Liberci (dále jen "krajský soud") usnesením ze dne 18. 10. 2016 č. j. 39 Cm 20/2010-604 uložil vedlejší účastnici řízení povinnost zaplatit stěžovateli částku ve výši 359 079,76 Kč (výrok I.), zamítl návrh co do částky 3 803 920,24 Kč (výrok II.) a rozhodl o nákladech řízení (výroky III. až V.).

4. K odvolání stěžovatele Vrchní soud v Praze (dále jen "vrchní soud") usnesením ze dne 14. 8. 2020 č. j. 7 Cmo 344/2018-712 změnil rozhodnutí krajského soudu ve výroku I. tak, že vedlejší účastnici řízení uložil povinnost zaplatit stěžovateli částku ve výši 892 803,06 Kč [výrok I. písm. a)], a ve výroku II. tak, že návrh co do částky 3 270 196,94 Kč zamítl [výrok I. písm. b)], a potvrdil je ve výroku V. [výrok I. písm. c)]. Dále rozhodl o nákladech řízení před soudy obou stupňů (výrok II. a III.). Vrchní soud vyšel při určení výše vypořádacího podílu ke dni zániku účasti stěžovatele ve společnosti, tj. k 6. 4. 2009, z vlastního kapitálu společnosti zjištěného z mimořádné účetní závěrky (7 216 000 Kč), přičemž v souladu s principem poctivosti vypořádání uzavřel, že jeho výše není v hrubém nepoměru se skutečnou (tržní) hodnotou čistého obchodního majetku (8 325 000 Kč).

5. Následné dovolání stěžovatele Nejvyšší soud usnesením ze dne 10. 2. 2022 č. j. 27 Cdo 133/2021-746 odmítl jako nepřípustné. Závěr vrchního soudu, podle něhož bylo namístě stanovit vypořádací podíl z vlastního kapitálu společnosti zjištěného z mimořádné účetní závěrky, zpracované ke dni zániku účasti stěžovatele ve společnosti, tj. k 6. 4. 2009, a nikoliv z čistého obchodního majetku společnosti, odpovídal ustálené judikatuře Nejvyššího soudu a byl i v souladu s § 61 odst. 2 zákona č. 513/1993 Sb., obchodního zákoníku, ve znění účinném do 31. 12. 2013. V důsledku principu poctivosti vypořádání mezi společností a bývalým společníkem, který se v rozhodné době prosazoval, bylo nutné posuzovat, zda vlastní kapitál společnosti podle účetní závěrky zpracované ke dni zániku účasti společníka není v hrubém nepoměru ke skutečné (tržní) hodnotě čistého obchodního majetku společnosti určené k témuž dni, což vrchní soud učinil. Ustálené judikatuře Nejvyššího soudu odpovídal rovněž postup soudů při provádění a hodnocení důkazů znaleckými posudky. Namítal-li stěžovatel věcnou nesprávnost znaleckých posudků, dovozoval, že soudy měly dospět k odlišným skutkovým závěrům o vlastním kapitálu společnosti, případně o hodnotě jejího čistého obchodního majetku, napadal skutkové závěry, k čemuž neměl k dispozici způsobilý dovolací důvod. Hodnocení důkazů totiž nemůže být s ohledem na zásadu jejich volného hodnocení zakotvenou v § 132 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "o. s. ř."), napadeno přípustným dovolacím důvodem.


II.
Argumentace stěžovatele

6. Stěžovatel v ústavní stížnosti namítá porušení svých shora uvedených ústavně zaručených práv. Nejprve rekapituluje obsah napadených rozhodnutí a průběh dosavadního řízení. Rozebírá jednotlivé v řízení vyhotovené znalecké posudky, jakož i další důkazy (např. zprávu auditora) a jejich závěry zpochybňuje, neboť podle jeho názoru vycházely ze zfalšovaného účetnictví. Poukazuje rovněž na své uplatněné námitky k výpočtu vypořádacího podílu. Namítá, že v řízení byl porušen § 18 o. s. ř., neboť soudy nezajistily účastníkům řízení stejné možnosti k uplatnění jejich práv. Nevyhověly návrhům stěžovatele na vypracování řádného znaleckého posudku či zjištění skutečného účetnictví společnosti z CD nosiče, který předložil, avšak který kvůli zaheslování nebylo možno otevřít. Taktéž poukazuje na vazby soudce krajského Mgr. Miloše Zbránka na právního zástupce společnosti. Porušení rovnosti účastníků řízení nastalo i u vrchního soudu, který mu neumožnil řádně se vyjádřit, nevzal v potaz jeho návrhy a řízení skončil za krátkou dobu. Stěžovatel konečně upozorňuje na délku řízení, které trvalo 12 let.


 III.
Procesní předpoklady řízení před Ústavním soudem

7. Ústavní soud posoudil splnění procesních předpokladů řízení a shledal, že ústavní stížnost byla podána včas oprávněným stěžovatelem, který byl účastníkem řízení, v němž byla vydána soudní rozhodnutí napadená ústavní stížností, a Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný; stěžovatel je právně zastoupen v souladu s § 29 až § 31 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu"), a ústavní stížnost je přípustná, neboť stěžovatel vyčerpal všechny zákonné procesní prostředky k ochraně svých práv (§ 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu a contrario).


IV.
Posouzení opodstatněnosti ústavní stížnosti

8. Ústavní soud předesílá, že není součástí soustavy soudů [čl. 91 odst. 1 Ústavy České republiky (dále jen Ústava")] a nepřísluší mu oprávnění vykonávat dozor nad rozhodovací činností obecných soudů. Do rozhodovací činnosti soudů je Ústavní soud v řízení o ústavní stížnosti podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy oprávněn zasáhnout pouze tehdy, byla-li pravomocným rozhodnutím těchto orgánů porušena ústavně zaručená základní práva nebo svobody stěžovatele.

9. Stěžovatel v ústavní stížnosti především zpochybňuje znalecké posudky, jakož i další důkazy (např. zprávu auditora), z nichž se vycházelo při posouzení, zda vypořádací podíl vypočtený společností není v hrubém nepoměru se skutečnou hodnotou čistého obchodního majetku společnosti. Rovněž namítá procesní pochybení, k nimž v průběhu řízení mělo dojít. Jeho argumentace se však omezuje na pouhou polemiku, která vychází z jeho nespokojenosti, jak se obecné soudy postavily k provedeným důkazům či stěžovatelovým důkazním návrhům. Ústavněprávní roviny však nedosahuje. Jde-li totiž o samotné hodnocení důkazů, je třeba zdůraznit, že z ústavního principu nezávislosti soudů vyplývá též zásada volného hodnocení důkazů, která je obsažená v § 132 o. s. ř. Postupují-li soudy ve své činnosti ve shodě s obsahem hlavy páté Listiny, není Ústavní soud oprávněn zasahovat do jurisdikční činnosti obecných soudů a tedy ani "hodnotit" jejich hodnocení důkazů, byly-li zásady dané § 132 o. s. ř. respektovány. Hodnocení důkazů a závěry o pravdivosti či nepravdivosti tvrzených skutečností jsou přitom věcí vnitřního přesvědčení soudce a jeho logického myšlenkového postupu. K tomu lze pro úplnost podotknout, že v řízení byl proveden revizní znalecký posudek, který v zásadě odpovídal výši vypořádacího podílu vypočteného společností, přičemž soudy neshledaly, že by jeho výše nebyla společností vypočtena korektně.

10. Ústavní soud nesdílí ani námitku porušení rovného postavení účastníků řízení podle § 18 o. s. ř., která je projevem ústavně zakotveného principu rovnosti účastníků podle čl. 37 odst. 3 Listiny. Poukazoval-li stěžovatel na to, že nebylo vyhověno jeho návrhu na vypracování "řádného" znaleckého posudku, nelze přehlédnout, že v řízení byl vedle původního znaleckého posudku vypracován revizní znalecký posudek, který byl v tom podstatném (určení výše vypořádacího podílu stěžovatele ke dni zániku jeho účasti ve společnosti) v souladu s původním znaleckým posudkem. Zamítnutí stěžovatelova návrhu na doplnění revizního znaleckého posudku pak bylo krajským soudem (viz str. 12 usnesení) řádně odůvodněno, takže nelze uvažovat o tom, že by byla porušena rovnost účastníků řízení spočívající v nezajištění stejné možnosti k uplatňování svých práv. Soudy se dále vyjádřily k tvrzením stěžovatele, že znalecké posudky vycházely ze zfalšovaného účetnictví. Vrchní soud se pak vyjádřil i k důkazu ve formě CD, který bylo možno považovat za nepřípustný důkaz, neboť mohl být získán nelegálním způsobem (odcizením z kanceláře společnosti po napadení jednatele společnosti Ing. Kafky).

11. Poukazoval-li stěžovatel dále na vazby soudce krajského soudu na právního zástupce společnosti, mohl řádně uplatnit námitku jeho podjatosti. Ze stěžovatelem předloženého protokolu z jednání u vrchního soudu pak nevyplývá, že by mu nebylo umožněno vyjádřit se. Ze skutečnosti, že toto jednání trvalo krátce (necelé dvě hodiny), nelze dovozovat porušení práva na soudní ochranu. Namítal-li konečně stěžovatel průtahy v řízení, pak Ústavní soud podotýká, že má jiné možnosti, jak se eventuálně domáhat svých nároků vyplývajících z nepřiměřené délky soudního řízení, než podání ústavní stížnosti.

12. Vzhledem k tomu, že Ústavní soud neshledal porušení ústavně zaručených práv a svobod stěžovatele, rozhodl o ústavní stížnosti mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu tak, že ji jako zjevně neopodstatněnou odmítl.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 31. května 2022


Vojtěch Šimíček v. r.
předseda senátu