Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Radovana Suchánka (soudce zpravodaje) a soudců Josefa Baxy a Josefa Fialy o ústavní stížnosti stěžovatelky Mgr. Ljuby Stojkové, zastoupené JUDr. Markem Chlebikem, advokátem, sídlem Nepelova 953/7, Praha 9 - Hloubětín, proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. května 2023 č. j. 25 Cdo 295/2023-183, rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 14. září 2022 č. j. 28 Co 253/2022-154 a rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 31. března 2022 č. j. 31 C 439/2020-112, za účasti Nejvyššího soudu, Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 5, jako účastníků řízení, a obchodní společnosti AML - automobilové mycí linky, spol. s r. o., sídlem Na Radosti 399, Praha - Zličín, jako vedlejší účastnice řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění:

I.
Skutkové okolnosti věci a obsah napadených rozhodnutí

1. Ústavní stížností podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy České republiky (dále jen "Ústava") se stěžovatelka domáhá zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí, a to pro tvrzené porušení svých práv zaručených v čl. 11 odst. 1, čl. 36 odst. 1 a čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina") a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

2. Obvodní soud pro Prahu 5 (dále jen "obvodní soud") napadeným rozsudkem zamítl žalobu stěžovatelky proti vedlejší účastnici o zaplacení 110 000 Kč s příslušenstvím, kterou se domáhala náhrady škody za poškození jejího vozidla vzniklého v mycí lince vedlejší účastnice. Obvodní soud dokazováním, mimo jiné znaleckým posudkem, zjistil, že vozidlo se v lince pohybovalo cca osmkrát rychleji než posuvník, přičemž mycí linka nevykazovala známky poruchy. Analýzou rychlosti vozidla a posuvníku bylo zjištěno, že stěžovatelka ponechala řadicí páku v poloze "D", čímž došlo k pohybu vozidla vlastním motorem. Obvodní soud dospěl k závěru, že škoda vznikla jednáním stěžovatelky, která v rozporu s pokyny vedlejší účastnice neuvedla řadicí páku do polohy "N", aby se vozidlo během mytí nemohlo pohybovat.

3. K odvolání stěžovatelky Městský soud v Praze (dále jen "městský soud") napadeným rozsudkem potvrdil rozsudek obvodního soudu, neboť se s ním zcela ztotožnil.

4. Nejvyšší soud dovolání stěžovatelky napadeným usnesením odmítl, neboť neobsahovalo řádné vymezení předpokladu jeho přípustnosti. Stěžovatelka podle Nejvyššího soudu neformulovala právní otázku, jež by vyhovovala požadavkům § 237 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "o. s. ř."), a z níž by bylo možno dovozovat přípustnost dovolání.

II.
Argumentace stěžovatelky

5. Stěžovatelka zejména namítá, že obecné soudy nesprávně zjistily skutkový stav věci; neústavnost napadených rozhodnutí především spatřuje v tzv. opomenutých důkazech. Obvodní soud a městský soud údajně bez řádného odůvodnění zamítly její důkazní návrhy. Dále stěžovatelka rozporuje správnost znaleckého posudku, neboť znalec při jeho zpracování mimo jiné nevzal v potaz manuál k provozu mycí linky.


III.
Procesní předpoklady řízení před Ústavním soudem

6. Ústavní soud dospěl k závěru, že ústavní stížnost byla podána včas, oprávněnou stěžovatelkou, která byla účastnicí řízení, v nichž byla vydána napadená rozhodnutí. Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný. Stěžovatelka je zastoupena v souladu s § 29 až 31 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu"). Vůči napadenému rozhodnutí Nejvyššího soudu je ústavní stížnost přípustná, neboť stěžovatelka vyčerpala všechny zákonné procesní prostředky k ochraně svého práva (§ 75 odst. 1 téhož zákona a contrario); vůči napadeným rozsudkům obvodního soudu a městského soudu však ústavní stížnost přípustná není (viz dále).


 IV.
Posouzení přípustnosti a opodstatněnosti ústavní stížnosti

7. Ústavní soud není součástí soustavy soudů (čl. 83 a 91 odst. 1 Ústavy). Do rozhodovací činnosti soudů je Ústavní soud v řízení o ústavní stížnosti oprávněn zasáhnout pouze tehdy, byla-li pravomocným rozhodnutím těchto orgánů porušena ústavně zaručená základní práva nebo svobody. Jiné vady se nacházejí mimo přezkumnou pravomoc Ústavního soudu. V řízení o ústavní stížnosti je Ústavní soud vždy nejprve povinen zkoumat, zda jsou napadená rozhodnutí způsobilá k věcnému přezkumu; proto také zkoumá, zda je lze ústavní stížností napadnout a zda jimi vůbec mohla být porušena ústavně zaručená práva nebo svobody. Dospěje-li k závěru, že tomu tak není, ústavní stížnost (v nutném rozsahu) odmítne.

8. Stěžovatelka dovoláním napadla rozsudek městského soudu, aniž by - jak shledal Nejvyšší soud - řádně vymezila předpoklady jeho přípustnosti (viz výše bod 4). Stěžovatelka v ústavní stížnosti tento závěr nezpochybnila, nýbrž brojila proti způsobu zjišťování skutkového stavu obecnými soudy. Ústavní soud si pro předejití pochybnostem vyžádal u obvodního soudu kopii dovolání stěžovatelky proti rozsudku městského soudu. Poté, co se Ústavní soud seznámil s jeho obsahem, dospěl k závěru, že stěžovatelka kýžený předpoklad přípustnosti dovolání skutečně nevymezila. Stěžovatelka toliko obšírně brojila proti postupu obvodního soudu a městského soudu při zjišťování skutkového stavu, a to především s poukazem na judikaturu Ústavního soudu, týkající se opomenutých důkazů, aniž by však vymezila otázku hmotného nebo procesního práva, vzhledem k níž by bylo možno dovozovat naplnění některého z předpokladů přípustnosti dovolání podle § 237 o. s. ř. Je tedy zjevné, že zákonné požadavky dovolání nesplnila. Podle stanoviska pléna Ústavního soudu ze dne 28. 11. 2017 sp. zn. Pl. ÚS-st. 45/16 [ST 45/87 SbNU 905; č. 460/2017 Sb. (všechna rozhodnutí Ústavního soudu jsou dostupná z http://nalus.usoud.cz)] tak stěžovatelka proti rozsudkům obvodního soudu a městského soudu nevyčerpala řádně všechny procesní prostředky k ochraně svého práva.

9. Při posuzování přípustnosti ústavní stížnosti nelze přehlížet, zda Nejvyšší soud odmítl dovolání z důvodů závisejících na jeho uvážení (srov. § 72 odst. 4 zákona o Ústavním soudu) nebo nikoliv. Bylo-li totiž dovolání řádně odmítnuto, protože neobsahovalo vymezení předpokladu jeho přípustnosti, nebyl dán Nejvyššímu soudu prostor, aby přípustnost tohoto mimořádného opravného prostředku vůbec uvážil. Je-li zákonným předpokladem přípustné ústavní stížnosti předchozí řádné podání dovolání (viz § 75 odst. 1 věta za středníkem zákona o Ústavním soudu), je v daném kontextu třeba na dovolání stěžovatelky hledět tak, jako by vůbec nebylo podáno. V takovém případě je ústavní stížnost - v části směřující proti rozsudkům obvodního soudu a městského soudu - nepřípustná.

10. Ústavní soud připomíná (viz např. usnesení ze dne 8. 3. 2016 sp. zn. III. ÚS 200/16), že dovolání je mimořádným opravným prostředkem, přičemž je v zásadě věcí zákonodárce, k nápravě jakých vad jej určí, a také, zda stanoví přísnější požadavky na jeho kvalitu, s čímž ostatně souvisí povinnost být v dovolacím řízení zastoupen kvalifikovanou osobou (advokátem), není-li dostatečně kvalifikována samotná dovolatelka. Ústavní soud připouští, že platná právní úprava klade na účastníky řízení poměrně vysoké nároky, jde-li o řádné naplnění obsahových náležitostí dovolání; je ovšem třeba vzít v úvahu, že tomu tak není bezdůvodně (blíže např. usnesení ze dne 26. 6. 2014 sp. zn. III. ÚS 1675/14). K problematice vymezení předpokladu přípustnosti dovolání i k důsledkům jeho absence je veřejně dostupná četná judikatura Nejvyššího soudu i Ústavního soudu, kterou stěžovatelka zjevně nezohlednila (viz např. usnesení ze dne 4. 4. 2017 sp. zn. IV. ÚS 346/17). Odmítnutí dovolání v takové situaci není porušením práva na přístup k soudu podle čl. 36 odst. 1 Listiny (viz stanovisko pléna sp. zn. Pl. ÚS-st. 45/16) ani je nelze v posuzované věci, s ohledem na srozumitelné a přesvědčivé odůvodnění napadeného usnesení Nejvyššího soudu, považovat za jakkoli excesivní.

11. Na základě výše uvedeného Ústavní soud mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků ústavní stížnost odmítl zčásti podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný a zčásti podle § 43 odst. 1 písm. e) téhož zákona jako návrh nepřípustný.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 26. září 2023


Radovan Suchánek, v. r.
předseda senátu