Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Tomáše Lichovníka a soudců Jana Svatoně (soudce zpravodaje) a Davida Uhlíře o ústavní stížnosti stěžovatele Petra Průchy, zastoupeného Mgr. Janem Boučkem, advokátem, sídlem Opatovická 1659/4 Praha 1 - Nové Město, proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 22. listopadu 2022 č. j. 30 Cdo 1405/2022-652, rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 19. ledna 2022 č. j. 19 Co 296/2021-633 a rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 5. května 2021 č. j. 7 C 141/2012-548, ve znění opravného usnesení Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 31. května 2021 č. j. 7 C 141/2012-580, za účasti Nejvyššího soudu, Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 5, jako účastníků řízení, a České republiky - Ministerstva vnitra, sídlem Nad Štolou 936/3, Praha 7 - Holešovice, jako vedlejší účastnice řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění

I.
Skutkové okolnosti případu a obsah napadených rozhodnutí

1. Stěžovatel se ústavní stížností podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy České republiky (dále jen "Ústava") a § 72 a násl. zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu"), domáhá zrušení shora uvedených soudních rozhodnutí, neboť má za to, že jimi došlo k porušení jeho základních práv podle čl. 14 odst. 1, odst. 2 a odst. 3 a čl. 36 odst. 1 a odst. 3 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina"), jakož i podle čl. 6 odst. 1 a čl. 13 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen "Úmluva").

2. Z ústavní stížnosti, jakož i z jejích příloh, se podává, že stěžovatel se domáhal po vedlejší účastnici zaplacení částky 59 375 Kč s příslušenstvím (poté co ohledně částky 625 Kč již bylo pravomocně rozhodnuto) jako zadostiučinění za nemajetkovou újmu, která mu měla být způsobena nepřiměřenou délkou správního řízení o vydání nového cestovního pasu. Předmětné řízení bylo zahájeno dne 10. 4. 2007 podáním žádosti o vydání nového cestovního pasu a ukončeno dne 18. 5. 2009, kdy došlo k faktickému převzetí nového pasu, trvalo tedy 2 roky a 1 měsíc. Stěžovatel se dále domáhal zaplacení částky 140 000 Kč s příslušenstvím jako zadostiučinění za nemajetkovou újmu způsobenou zásahem do jeho osobnostních práv, zejména jeho práva na svobodu pobytu a pohybu.

3. Obvodní soud pro Prahu 5 (dále jen "obvodní soud") napadeným rozsudkem (v pořadí již třetím v této věci), ve znění opravného usnesení, uložil vedlejší účastnici povinnost zaplatit stěžovateli částku 59 375 Kč s příslušenstvím (výrok I), uložil vedlejší účastnici povinnost zaplatit stěžovateli částku 70 000 Kč s příslušenstvím (výrok II), zamítl žalobu s návrhem, aby byla žalovaná povinna zaplatit stěžovateli částku 70 000 Kč s příslušenstvím (výrok III), a uložil vedlejší účastnici povinnost zaplatit stěžovateli na náhradě nákladů řízení částku 166 672,50 Kč (výrok IV)

4. K odvolání obou účastníků Městský soud v Praze (dále jen "městský soud") napadeným rozsudkem změnil rozsudek obvodního soudu ve vyhovujícím výroku I tak, že zamítl žalobu co do částky 31 546 Kč s příslušenstvím, jinak jej v tomto výroku potvrdil (výrok I), změnil rozsudek obvodního soudu ve vyhovujícím výroku II tak, že zamítl žalobu co do částky 70 000 Kč s příslušenstvím a konstatoval, že v řízení o vydání cestovního pasu Úřadu městské části Praha 16 zahájeném dne 10. 4. 2007 pod sp. zn. R 8362/07OOS/CD-7/9401 došlo v důsledku nesprávného úředního postupu k zásahu do práva člověka na svobodu pohybu a pobytu podle článku 14 Listiny, a v zamítavém výroku III rozsudek soudu prvního stupně potvrdil (výrok II) a uložil vedlejší účastnici povinnost zaplatit stěžovateli na náhradě nákladů za řízení před soudy obou stupňů částku 160 990,50 Kč (výrok III). Městský soud se ztotožnil se závěry obvodního soudu s tím, že řízení nebylo po skutkové a právní stránce složité, že stěžovatel nepřispěl k průtahům v řízení, že postup orgánů činných v řízení byl zatížen průtahem, a že se řízení z hlediska významu dotýkalo svobody pohybu. Délka řízení tedy byla nepřiměřená a došlo k nesprávnému úřednímu postupu. Za dané situace je tak namístě odškodnit stěžovatele v penězích, když již obvodní soud správně vycházel ze základní sazby 15 000 Kč za rok (1 250 Kč/měsíc). Městský soud se však neztotožnil se závěrem obvodního soudu, že není namístě, aby přistoupil k polovičnímu krácení za prvních šest měsíců (k důvodům viz bod 19 napadeného rozsudku městského soudu). Městský soud se dále neztotožnil s navýšením o 20 % a dalších 10 %, jak učil obvodní soud, neztotožnil se závěrem o zvýšeném významu řízení, nicméně zdůraznil, že pro postup orgánů veřejné moci není třeba základní částku moderovat (viz body 22 až 26 napadeného rozsudku městského soudu). Proto stanovil odškodění ve výši 27 829 Kč. Městský soud také shledal zásah do osobnostních práv stěžovatele v příčinné souvislosti s nesprávným úředním postupem spočívajícím v tom, že mu byl cestovní pas vydán o cca rok a půl později, nicméně ve velmi nízké intenzitě, když za přiměřené postačí konstatování porušení práva. K tomuto závěru dospěl i v důsledku toho, že se o průběh řízení stěžovatel od dubna 2007 a do prosince 2008 vůbec nezajímal, řízení neurgoval.

5. K dovolání stěžovatele rozhodl Nejvyšší soud napadeným usnesením, že se dovolání odmítá (výrok I), a že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení (výrok II). Nejvyšší soud shledal, že přípustnost dovolání nemohou založit otázky stanovení závažnosti (intenzity) nemajetkové újmy vzniklé stěžovateli, ani otázky stanovení formy zadostiučinění a její případné výše podle závažnosti vzniklé újmy a okolností, za nichž k nemajetkové újmě došlo, ani otázka "rovnosti v právech a srovnatelného odškodnění ve srovnatelných případech, jejichž podstatné znaky se shodují", neboť při řešení těchto otázek se krajský soud neodchýlil od ustálené rozhodovací praxe Nejvyššího soudu. Přípustnost nemůže založit ani otázka odpovědnosti za nemajetkovou újmu z důvodu nezákonného rozhodnutí nebo z důvodu nesprávného úředního postupu, neboť na vyřešení takové otázky napadené rozhodnutí krajského soudu nezáviselo.


II.
Argumentace stěžovatele

6. Stěžovatel je zejména přesvědčen, že obecné soudy neposkytly spravedlivou a přiměřenou ochranu jeho základním právům a svobodám ani jde-li o náhradu za újmu z důvodu nepřiměřené délky řízení (která je nepřiměřeně nízká), ani jde-li o újmu způsobenou vydáním nezákonných rozhodnutí (která je nulová, resp. nemá žádnou reálnou satisfakční funkci). Učinily tak za použití ryze sofistikovaného zdůvodnění zjevné nespravedlnosti, které učinilo z práva na soudní ochranu a z práva na náhradu škody způsobené nezákonným rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem vyprázdněný pojem. Ochranu základním právům a svobodám stěžovatele neposkytl ani Nejvyšší soud, který dovolání stěžovatele odmítl jako nepřípustné, ačkoliv bylo řádné, splňovalo zákonné náležitosti a mělo proto byt projednáno meritorně. Nejvyšší soud proto v rozporu s čl. 6 odst. 1 Úmluvy odepřel stěžovateli přístup k soudu. Nejvyšší soud totiž zaměnil přípustnost dovolání a důvodnost dovolání, čímž odepřel stěžovateli meritorní přezkum rozsudku krajského soudu. K odmítnutí peněžitého přiznání náhrady nemajetkové újmy stěžovateli tak došlo i v rozporu s nálezovou judikaturou Ústavního soudu, i Evropského soudu pro lidská práva.


 III.
Procesní předpoklady řízení před Ústavním soudem

7. Ústavní soud posoudil splnění procesních předpokladů řízení. Dospěl k závěru, že ústavní stížnost byla podána včas oprávněným stěžovatelem, který byl účastníkem řízení, ve kterých byla vydána rozhodnutí napadená ústavní stížností. Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný. Stěžovatel je právně zastoupen v souladu s § 29 až 31 zákona o Ústavním soudu a jeho ústavní stížnost je přípustná (§ 75 odst. 1 téhož zákona a contrario), neboť vyčerpal všechny zákonné procesní prostředky k ochraně svého práva.


IV.
Posouzení opodstatněnosti ústavní stížnosti

8. Ústavní soud je soudním orgánem ochrany ústavnosti (čl. 83 Ústavy), který stojí mimo soustavu soudů (čl. 91 odst. 1 Ústavy). Vzhledem k tomu jej nelze, vykonává-li svoji pravomoc tak, že podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému soudnímu rozhodnutí, považovat za další, "superrevizní" instanci v systému obecné justice, oprávněnou vlastním rozhodováním (nepřímo) nahrazovat rozhodování soudů. Úkolem Ústavního soudu je "toliko" přezkoumat ústavnost soudních rozhodnutí, jakož i řízení, které jejich vydání předcházelo. Proto vedení řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu, výklad podústavního práva a jeho použití na jednotlivý případ je v zásadě věcí soudů, a o zásahu Ústavního soudu do jejich rozhodovací činnosti lze uvažovat za situace, kdy je jejich rozhodování stiženo vadami, které mají za následek porušení ústavnosti (tzv. kvalifikované vady); o jaké vady jde, lze zjistit z judikatury Ústavního soudu.

9. Proces interpretace a aplikace podústavního práva pak bývá stižen takovouto kvalifikovanou vadou zpravidla tehdy, nezohlední-li obecné soudy správně (či vůbec) dopad některého ústavně zaručeného základního práva (svobody) na posuzovanou věc, nebo se dopustí - z hlediska řádně vedeného soudního řízení - neakceptovatelné "libovůle", spočívající buď v nerespektování jednoznačně znějící kogentní normy, nebo ve zjevném a neodůvodněném vybočení ze standardů výkladu, jenž je v soudní praxi podáván, resp. který odpovídá všeobecně přijímanému (doktrinálnímu) chápání dotčených právních institutů [srov. např. nález ze dne 25. 9. 2007 sp. zn. Pl. ÚS 85/06 (N 148/46 SbNU 471); všechna rozhodnutí Ústavního soudu jsou dostupná na http://nalus.usoud.cz].

10. Nesprávnou interpretaci hmotněprávního ustanovení při aplikaci práva (bez ohledu na to, zdali pouze namítanou nebo Ústavním soudem autoritativně konstatovanou) nelze podřadit pod ta pochybení, na která se vztahuje čl. 36 odst. 1 Listiny. Takováto interpretace může být důvodem zrušení rozhodnutí Ústavním soudem pouze tehdy, jestliže je jí zasaženo některé z ústavních hmotných subjektivních práv [viz nález sp. zn. nález ze dne 29. 5. 1997 sp. zn. III. ÚS 31/97 (N 66/8 SbNU 149)]. Právo na soudní ochranu nezaručuje nárok na rozhodnutí, které je pro stěžovatele příznivé, nýbrž že budou mít přístup k soudu, který jejich věc posoudí podle čl. 36 odst. 2 Listiny, že jejich věc bude projednána veřejně, v jejich přítomnosti tak, aby se mohli vyjádřit ke všem prováděným důkazům atd. Procesní ústavní kautely tak zaručují řádný postup soudu, nikoli příznivý výsledek řízení pro stěžovatele. Z tohoto hlediska je třeba konstatovat, že Nejvyšší soud a předtím též městský soud a obvodní soud se řádně vypořádaly se všemi v tomto směru (v průběhu řízení) vznesenými námitkami stěžovatele a také jasně zdůvodnily, proč argumenty stěžovatele jsou liché, či na danou věc nedopadající.

11. Stěžovatel se domáhá přehodnocení závěrů obecných soudů způsobem, který by měl osvědčit opodstatněnosti jeho právního názoru. Uvádí přitom tytéž argumenty, se kterými se obecné soudy již vypořádaly, čímž staví Ústavní soud do role další odvolací instance, která mu, jak bylo uvedeno, nepřísluší. Stěžovatel ve své podstatě pouze polemizuje s jejich právními závěry, což nezakládá důvodnost ústavní stížnosti a svědčí o její zjevné neopodstatněnosti [viz nález ze dne 9. 7. 1996 sp. zn. II. ÚS 294/95 (N 63/5 SbNU 481)]. Uvedené platí o to více za situace, kdy stěžovatel v ústavní stížnosti brojí zejména proti právním závěrům městského soudu, a nikoliv Nejvyššího soudu, přičemž právě Nejvyšší soud jeho námitky ve svém rozhodnutí přesvědčivě a zcela dostatečně vypořádal.

12. Ústavní soud shledává, že Nejvyšší soud v předmětné věci při posouzení obsahu dovolání stěžovatele postupoval v souladu s příslušnými ustanoveními občanského soudního řádu a také se svou ustálenou rozhodovací praxí, na kterou řádně odkázal. Na výkladu provedeném obecnými soudy neshledal Ústavní soud žádné extrémní vybočení z výkladových pravidel s ústavní relevancí. Napadené rozhodnutí Nejvyššího soudu, a předtím též zejména rozhodnutí městského soudu, jsou řádně odůvodněné, jasné, rozumné a logické [nález ze dne 27. 3. 2012 sp. zn. IV. ÚS 3441/11 (N 61/64 SbNU 723)]. Nadto v kontextu celé věci nelze ohlédnout od závěru Ústavního soudu vyjádřeného v právní věci totožného stěžovatele v usnesení ze dne 9. 5. 2023 sp. zn. III. ÚS 2350/22, na který postačí toliko odkázat: "Jakkoliv je odpovědnost státu za škodu objektivní, nejde o odpovědnost absolutní v tom smyslu, že by nastupovala vždy bez výjimky. V daném případě se stěžovatel plnění svých zákonných a soudním rozhodnutím mu uložených povinností (uspokojení pohledávky ve výši 600 000 s příslušenstvím a platba výživného na dvě děti) vyhnul odcestováním do Velké Británie v roce 2005, a kde mu také uplynutím času skončila platnost obou cestovních dokladů. Ústavní soud zde připomíná zásadu nemo turpitudinem suam allegare potest, tedy že nikdo nemůže mít prospěch z vlastního nepoctivého jednání. Nelze požadovat odškodnění imateriální újmy po státu, neboť to byl stěžovatel sám, kdo svým protizákonným jednáním odnětí cestovních dokladů v roce 2004 způsobil. Tato tradiční maxima (srov. Codex Iustinianus 7, 8, 5) se uplatňuje v judikatuře Ústavního soudu a je též zakotvena v § 6 odst. 2 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník."

13. Ústavní soud konstatuje, že obecné soudy v předmětné věci rozhodovaly v souladu s ustanoveními hlavy páté Listiny, jejich rozhodnutí nelze označit jako rozhodnutí svévolná, ale tato rozhodnutí jsou výrazem nezávislého soudního rozhodování, které nevybočilo z mezí ústavnosti.

14. Ústavní soud posoudil ústavní stížnost z hlediska kompetencí daných mu Ústavou, tj. z pozice soudního orgánu ochrany ústavnosti (čl. 83 Ústavy). Protože ze shora uvedených důvodů nezjistil namítané porušení základních práv stěžovatele (viz sub 1), dospěl k závěru, že jde o návrh zjevně neopodstatněný a ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 16. srpna 2023


Tomáš Lichovník, v. r.
předseda senátu