Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Tomáše Lichovníka a soudců Davida Uhlíře (soudce zpravodaje) a Jiřího Zemánka o ústavní stížnosti stěžovatele Ing. Františka Kocha, zastoupeného JUDr. Vítem Svobodou, advokátem se sídlem Púchovská 2782/12, Praha 4, proti usnesením Městského soudu v Praze ze dne 27. října 2021, č. j. 1 Ad 26/2020- 51, a Nejvyššího správního soudu ze dne 19. října 2022, č. j. 6 Ads 357/2021-19, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění:

I. Vymezení věci a ústavní stížnost

1. Stěžovatel se podanou ústavní stížností domáhá zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí správních soudů, neboť má za to, že jimi došlo k porušení jeho ústavně zaručeného práva na přístup k soudu a spravedlivý podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina").

2. Stěžovatel podal k Městskému soudu v Praze žalobu proti správnímu rozhodnutí vedlejší účastnice České správy sociálního zabezpečení ze dne 23. 6. 2020, č. j. RN-661 229 6680-42091-DF. Žalobu podal k poštovní přepravě dne 24. 8. 2020 a soudu byla zásilka doručena dne 26. 8. 2020 (středa). Vzhledem k tomu, že neobsahovala žádný žalobní bod, městský soud usnesením označeným v záhlaví žalobu odmítl. V odůvodnění usnesení uvedl, že vadu žaloby spočívající v absenci žalobních bodů bylo možno odstranit toliko ve lhůtě pro podání žaloby. S ohledem na skutečnost, že žaloba byla soudu doručena až poslední den lhůty pro její podání, již tuto vadu nebylo možno ve lhůtě pro podání žaloby odstranit, a pro tento neodstranitelný nedostatek proto nebylo možno v řízení pokračovat dle § 37 odst. 5 zákona č. 150/2002 Sb., soudní řád správní (dále jen "s. ř. s."). Městský soud vysvětlil, že v souladu s ustálenou judikaturou Nejvyššího správního soudu nebylo jeho povinností vyzývat žalobce k doplnění žaloby, neboť žalobní body nebylo možno včas doplnit (s ohledem na koncentraci zakotvenou v § 71 odst. 2 s. ř. s.). Pozdější doplnění žaloby, k němuž došlo dne 14. 9. 2020 bez výzvy soudu, bylo učiněno až po uplynutí lhůty k podání žaloby, a tedy již tuto vadu nemohlo zhojit.

3. Stěžovatel podal proti usnesení městského soudu kasační stížnost k Nejvyššímu správnímu soudu. Namítal zejména, že žalobu podal řádně a včas, při jejím podání měl stěžovatelův zástupce na výběr, zda žalobu podá prostřednictvím datové schránky, nebo prostřednictvím držitele poštovní licence. Stěžovatele proto nelze postihovat za to, že žalobu podal poštou.

4. Nejvyšší správní soud však stížnosti stěžovatele nepřisvědčil a podle § 104a odst. 1 s. ř. s. (kvazimeritorně) odmítl stížnost pro její nepřijatelnost s odkazem na ustálenou judikaturu Nejvyššího správního soudu, s níž je rozhodnutí městského soudu v souladu (zejm. rozsudek rozšířeného senátu ze dne 20. 3. 2018, č. j. 3 Azs 66/2017-31, č. 3733/2018 Sb. NSS).

5. Stěžovatel ve své ústavní stížnosti namítá, že je povinností soudu vyzvat žalobce k odstranění vad žaloby a stanovit mu k tomu lhůtu, což plyne i z citovaných závěrů bodu 9 napadeného usnesení. Podle stěžovatele došlo k porušení soudního řádu správního, a to takovým způsobem a v takovém rozsahu, že jím došlo současně též k porušení ústavní zásady stanoveného postupu a k opomenutí ústavní zásady ochrany práva (čl. 90 Ústavy).


 II. Hodnocení ústavní stížnosti

6. K projednání ústavní stížnosti je Ústavní soud příslušný a jde zároveň o návrh přípustný, neboť směřuje proti rozhodnutím Nejvyššího správního soudu a městského soudu. Včas podaná ústavní stížnost je procesně bezvadná a byla podána oprávněnou osobou, která je řádně zastoupena.

7. Předmětem přezkumu ze strany Ústavního soudu (a Nejvyššího správního soudu) se stala (toliko) otázka, zda v případě stěžovatele došlo k odepření práva na přístup k soudu ze strany Městského soudu v Praze v důsledku chybného vyhodnocení blanketního podání - tedy zda ve věci nastal neodstranitelný nedostatek podmínek řízení, či nikoliv, ve smyslu dle § 37 odst. 5 s.ř.s.

8. Podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu") senát návrh usnesením odmítne mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků, jde-li o návrh zjevně neopodstatněný. Podle § 43 odst. 3 zákona o Ústavním soudu musí být usnesení o odmítnutí návrhu písemně vyhotoveno, stručně odůvodněno uvedením zákonného důvodu, pro který se návrh odmítá, a musí obsahovat poučení, že odvolání není přípustné.

9. Právo na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod je porušeno, pokud je komukoliv upřena možnost domáhat se svého práva u nezávislého a nestranného soudu, popř. pokud soud odmítá jednat a rozhodovat o podaném návrhu, event. pokud zůstává v řízení bez zákonného důvodu nečinný.

10. Ústavní soud připomíná, že je soudním orgánem ochrany ústavnosti (čl. 83 Ústavy), který stojí mimo soustavu soudů (čl. 91 odst. 1 Ústavy), a že vzhledem k tomu jej nelze, vykonává-li svoji pravomoc tak, že podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému soudnímu rozhodnutí, považovat za další, "superrevizní" instanci v systému obecné justice, oprávněnou svým vlastním rozhodováním (nepřímo) nahrazovat rozhodování obecných soudů; jeho úkolem je "toliko" přezkoumat ústavnost soudních rozhodnutí, jakož i řízení, které jejich vydání předcházelo. Vzhledem k tomu je nutno vycházet z pravidla, že vedení řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu, výklad podústavního práva a jeho aplikace na jednotlivý případ je v zásadě věcí obecných soudů, a o zásahu Ústavního soudu do jejich rozhodovací činnosti lze uvažovat za situace, kdy je jejich rozhodování stiženo vadami, které mají za následek porušení ústavnosti (tzv. kvalifikované vady); o jaké vady přitom jde, lze zjistit z judikatury Ústavního soudu.

11. Ústavní soud ve svých četných rozhodnutích zřetelně definoval podmínky, při jejichž existenci má vadná aplikace podústavního práva obecným soudem za následek porušení základních práv či svobod jednotlivce [srov. nález ze dne 10. října 2002 sp. zn. III. ÚS 74/02 (N 126/28 SbNU 85)]. Je tomu tak tehdy, jestliže nepřípustně postihuje některé ze základních práv a svobod, případně pomíjí možný výklad jiný, ústavně konformní, nebo je výrazem zjevného a neodůvodněného vybočení ze standardů výkladu, jenž je v soudní praxi respektován (a představuje tím nepředvídatelnou interpretační libovůli), případně je v extrémním rozporu s požadavky věcně přiléhavého a rozumného vypořádání posuzovaného právního vztahu či v rozporu s obecně sdílenými zásadami spravedlnosti.

12. Stěžovatel cituje v ústavní stížnosti část rozhodnutí Nejvyššího správního soudu, které kasační soud vyslovil v konkrétním kontextu. Ústavní soud proto rekapituluje, že ačkoliv je výzva k doplnění žaloby očekávaná, rozšířený senát ve svém rozsudku ze dne 20. 3. 2018, č. j. 3 Azs 66/2017-31, č. 3733/2018 Sb. NSS upozornil, že povinnost vyzvat žalobce k odstranění vad žaloby není absolutní: "Žalobce si musí být vědom, že podává-li na konci lhůty pro podání žaloby žalobu bez tak podstatné náležitosti, jako jsou žalobní body, nemá automatickou garanci, že soud jej k odstranění této vady vyzve. Soud je povinen vyzvat žalobce k doplnění žalobních bodů, je-li ještě se zřetelem na konkrétní situaci pravděpodobné, že žalobce bude s to žalobu včas, tedy ve lhůtě pro podání žaloby, doplnit (...)" (bod [58]). Jak správně konstatoval kasační soud, krajský soud po obdržení žaloby ověří, zda žaloba má předepsané náležitosti, a to "v přiměřené lhůtě po dojití žaloby na soud - tedy zpravidla v řádu několika dnů po dojití" (rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 21. 5. 2014, č. j. 6 As 50/2014-18, bod [21]). V případech, kdy je žaloba soudu doručena až v poslední den lhůty pro její podání, již soud není povinen vyzývat žalobce k odstranění vad žaloby, neboť nezbývá žádný prostor k tomu, aby soud po seznámení s obsahem žaloby a ověření rozhodných skutečností žalobci výzvu zaslal (rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 15. 10. 2021, č. j. 8 Ads 215/2021-42, bod [14]). V dosavadní judikatuře Nejvyšší správní soud neshledal jako dostatečný prostor pro zaslání výzvy ani situaci, kdy žaloba byla soudu doručena v pracovní den předcházející poslednímu dni lhůty pro její podání (viz např. rozsudky Nejvyššího správního soudu ze dne 26. 5. 2020, č. j. 1 Afs 156/2020-18, ze dne 31. 8. 2020, č. j. 9 Azs 188/2020-37, nebo ze dne 2. 12. 2021, č. j. 8 As 235/2019-45). Výše uvedené závěry Nejvyššího správního soudu považuje Ústavní soud za logické a koherentní, dostatečně odůvodněné. Proto Ústavní soud neshledal důvod do nich jakkoliv zasahovat.

13. Ústavní soud dospěl k závěru, že ústavní stížností napadenými rozhodnutími Nejvyššího soudu a městského soudu nedošlo k porušení ústavně zaručených práv stěžovatele na přístup k soudu a spravedlivý proces, jakož i jiných ústavně zaručených práv. Městský soud nepochybil, když žalobu bez dalšího odmítl. Rovněž Nejvyšší správní soud nepochybil, když posouzení ze strany městského soudu přisvědčil.

14. Z výše uvedených důvodů Ústavní soud odmítl ústavní stížnost směřující proti napadeným rozhodnutím podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu odvolání není přípustné.

V Brně dne 10. ledna 2023


Tomáš Lichovník v. r.
předseda senátu