Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Pavla Šámala, soudců Jaromíra Jirsy a Jana Wintra (soudce zpravodaj) o ústavní stížnosti stěžovatelů

1) Martina Čápa,
2) Petra Dlouhého,
3) Vladislava Drába,
4) Heleny Gondové,
5) Jana Kendereše,
6) Petra Kočíka,
7) Pavlíny Koutecké,
8) Josefa Kresáně,
9) Zdeňka Kučery,
10) Josefa Sitaře,
11) Michala Špetla,
12) Petra Tobische,
13) Zdeňky Vintrové,
14) Zdeňka Zajíce,
15) Aleny Víghové,
všech zastoupených Mgr. Zdeňkem Honzíkem, advokátem se sídlem Rooseveltova 49/16, Plzeň, proti rozsudku Nejvyššího správního soudu č. j. 1 As 272/2022-64 ze dne 18. 4. 2023, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění

I. Vymezení věci a předchozí průběh řízení

1. Stěžovatelé jako příslušníci vězeňské služby ve Věznici X požadovali po řediteli věznice zpětné proplacení přestávek na jídlo a odpočinek podle § 60 odst. 3 zákona č. 361/2003 Sb., o služebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů. Ředitel věznice žádost žalobců zamítl a stejně tak nebylo vyhověno ani jejich odvolání u generálního ředitele Vězeňské služby ČR.

2. Stěžovatelé podali proti těmto rozhodnutím správní žalobu. Krajský soud v Ústí nad Labem ji zamítl, neboť shledal, že stěžovatelům byly stanoveny řádné třicetiminutové přestávky a stěžovatelé je čerpali. Ve výjimečných případech, kdy přestávku čerpat nemohli, jim byla nahrazena či proplacena. Sami stěžovatelé ani žádný případ neproplacení nevyčerpané přestávky nenamítali.

3. Proti rozsudku krajského soudu podali stěžovatelé kasační stížnost, kterou Nejvyšší správní soud napadeným rozhodnutím zamítl. Stejně jako krajský soud uzavřel, že stěžovatelé mohou čerpat řádné přestávky podle § 60 odst. 1 zákona o služebním poměru. Dodal, že příslušníci Vězeňské služby mají sice tzv. zakročovací povinnost plynoucí např. z § 7 zákona č. 555/1992 Sb., o Vězeňské službě a justiční stráži České republiky, ale ani její existence nevylučuje čerpání řádné přestávky ve službě.


II. Argumentace stěžovatelů, vyjádření Nejvyššího správního soudu

4. Proti rozhodnutí Nejvyššího správního soudu podali stěžovatelé ústavní stížnost. Navrhují zrušení tohoto rozsudku s tvrzením, že jím bylo porušeno jejich právo na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

5. Napadený rozsudek je podle stěžovatelů nepředvídatelný, formalistický a vyhýbající se meritu věci. Nejvyšší správní soud se dostatečně nezabýval otázkou faktického výkonu služby, možnosti jejího přerušení a odpovědnosti za stanoviště. Stěžovatelé poukazují také na rozpor rozsudku s ustálenou judikaturou Nejvyššího správního soudu a v této souvislosti zmiňují i nález Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 1854/20 a rozsudek Soudního dvora ve věci Dopravní podnik hl. m. Prahy, C-107/19.

6. Nejvyšší správní soud ve vyjádření k ústavní stížnosti setrval na důvodech svého rozsudku a uvedl, že v dané věci není dán rozpor v judikatuře. Z námitek stěžovatelů není zřejmé, v čem onen zmiňovaný rozpor v judikatuře spatřují, "vyjma toho že v posuzované věci mu soudy nepřisvědčily." Stejně jako v napadeném rozsudku zdůraznil i nedostatečnou konkretizaci kasačních námitek a chaotickou strukturu kasační stížnosti. Dodal, že "kvalita a jasnost kasačních námitek do značné míry určuje i to, jaké právní ochrany se žalobci u soudu dostane."

7. Stěžovatelé v replice setrvali na námitkách obsažených v ústavní stížnosti. Vysvětlení a rozsudek Nejvyššího správního soudu nemá, podle nich, oporu v listinných důkazech ve správním spisu, a proto poukázali na rozpisy strážních a dozorčích stanovišť, denní rozkazy vedoucího oddělení a knihy předání a převzetí služby a porušení interních právních norem.


 III. Posouzení ústavní stížnosti

8. Ústavní soud nejprve posoudil splnění podmínek řízení a shledal, že v případě prvních 14 stěžovatelů jsou podmínky splněny.

9. Ve vztahu ke stěžovatelce Aleně Víghové (stěžovatelka č. 15) Ústavní soud stížnost odmítl jako návrh podaný osobou zjevně neoprávněnou. Podle § 72 odst. 1 písm. a) zákona o Ústavním soudu je ústavní stížnost oprávněna podat fyzická osoba, jestliže tvrdí, že pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byla účastníkem, opatřením nebo jiným zásahem orgánu veřejné moci bylo porušeno její základní právo nebo svoboda zaručené ústavním pořádkem. Napadeným rozsudkem však nemohlo být zasaženo do stěžovatelčiných ústavně zaručených základních práv a svobod, protože o nich Nejvyšší správní soud nerozhodoval. Jejímu žalobnímu návrhu vyhověl již krajský soud, a proto ani tato stěžovatelka nepodala kasační stížnost.

10. Ústavní soud se dále seznámil s obsahem ústavní stížnosti, napadeného rozhodnutí i vyžádaného spisu a dospěl k závěru, že ve vztahu k prvním 14 stěžovatelům jde o návrh zjevně neopodstatněný.

11. Jestliže Ústavní soud ustáleně opakuje, že je soudním orgánem ochrany ústavnosti a k zásahu do rozhodovací činnosti obecných soudů přistupuje pouze v případě porušení základních práv jednotlivce (čl. 83, čl. 87 odst. 1 a čl. 91 odst. 1 Ústavy), není to jen prázdná fráze. Rolí Ústavního soudu je skutečně rušit napadená rozhodnutí jen když obecné soudy poruší některé stěžovatelovo základní právo. Zde však žádné základní právo zjevně neporušily.

12. Stěžovatelé před Ústavním soudem vznáší totožné námitky ohledně povahy práce, které uplatnili již v předchozích stadiích řízení. Jejich argumentace nepřináší do posuzované věci nic nového a zůstává zcela mimo ústavněprávní rovinu. Nutno dodat, že porušení konkrétního základního práva stěžovatelé namítli nikoliv v samotné ústavní stížnosti, ale až v replice, a to ještě velmi povšechně. Stěžovatelé jinak pouze polemizují s právními závěry obecných soudů o možnosti přerušení služby a zjištěným skutkovým stavem. Ústavní soud však není jakousi třetí soudní instancí, která znovu přezkoumává námitky v rovině podústavního práva, jimž se již dvě soudní instance věnovaly.

13. Jak krajský soud, tak Nejvyšší správní soud se s námitkami stěžovatelů vypořádaly z ústavněprávního pohledu dostatečně (srov. k tomu body 20 až 27 napadeného rozsudku Nejvyššího správního soudu a body 93 až 95 rozsudku krajského soudu). Vysvětlily, že charakter práce stěžovatelů nespadá pod § 60 odst. 3 zákona o služebním poměru, jelikož jejich služba přerušitelná je a stěžovatelé nemusí být během přestávky se stavu stálé pohotovosti. Odůvodnění opřely také o ustálenou judikaturu, přičemž náležitě vysvětlily aplikaci této judikatury na projednávanou věc (v tomto lze odkázat zejména na body 21 až 31 napadeného rozsudku Nejvyššího správního soudu a body 83 až 100 rozsudku krajského soudu).

14. Soudy rovněž osvětlily, proč se na tento konkrétní případ stěžovatelů nepoužijí závěry plynoucí z nálezu sp. zn. II. ÚS 1854/20. Ten se týkal stěžovatele pracujícího na pozici hasič - strojník na ostravském letišti. Podstatou jeho pracovní činnosti byla mimo jiné i neustálá připravenost k zásahu, a to i v době plánovaných přestávek na jídlo a oddech. Ústavní soud proto rozhodl, že stěžovatelovo "držení pohotovosti" je prací, která nemůže být ze své povahy přerušena, a proto zasluhuje spravedlivou odměnu celý její výkon. Vycházel mimo jiné také z rozsudku Soudního dvora ve věci Dopravní podnik hl. m. Prahy, C-107/19.

15. Závěry tohoto nálezu ohledně ústavně konformního (a eurokonformního) výkladu § 88 zákoníku práce se obdobně použijí i na takřka totožnou úpravu v § 60 odst. 3 zákona o služebním poměru. To platí v obecné rovině, případ stěžovatelů je však jiný. V nálezu o hasiči na ostravském letišti šlo o skutkově odlišnou situaci, samotný charakter stěžovatelovy práce spočíval právě ve zmiňované povinnosti být zaměstnavateli neustále k dispozici a připraven k zásahu. Obecné soudy ovšem v nyní posuzovaném případě z provedeného dokazování zjistily, že při čerpání přestávky stěžovatelé plnit služební povinnosti nemusí a nejsou ani ve stavu trvalé ostražitosti. Stejně tak nezakládá nárok na proplacení přestávek ani skutečnost, že je tráví v pracovní výstroji. Ústavní soud s obecnými soudy souhlasí, že tyto skutečnosti projednávaný případ podstatně odlišují od případu v citovaném nálezu.

16. Ústavní soud tak ústavní stížnost odmítl ve vztahu k prvním 14 stěžovatelům jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu a ve vztahu k 15. stěžovatelce Aleně Víghové návrh odmítl jako podaný někým zjevně neoprávněným podle § 43 odst. 1 písm. c) zákona o Ústavním soudu.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 8. listopadu 2023


Pavel Šámal, v. r.
předseda senátu