Ústavní soud rozhodl o ústavní stížnosti PhDr. Magdaleny Jiříkové, zastoupené JUDr. Jiřím Exnerem, advokátem se sídlem Kořenského 15, Praha 5, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 8. 9. 2021 č. j. 19 Co 202/2021-112, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění

Ústavnímu soudu byl dne 12. 12. 2021 doručen návrh na zahájení řízení o ústavní stížnosti ve smyslu § 72 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu"), prostřednictvím něhož se stěžovatelka domáhá zrušení části výroku II v záhlaví citovaného rozsudku Městského soudu v Praze (dále jen "městský soud"), jímž byl potvrzen výrok I. rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 1 (dále jen "obvodní soud") ze dne 11. 2. 2021 č. j. 38 C 171/2019-56. V ústavní stížnosti stěžovatelka rovněž uvedla, že dne 10. 12. 2021 podala ve shora označené věci také dovolání, a navrhla, aby Ústavní soud přerušil řízení o ústavní stížnosti do doby vyřízení jejího dovolání v téže věci.

Stěžovatelka tvrdí, že v záhlaví uvedeným rozsudkem městského soudu došlo k porušení jejích ústavně zaručených práv podle čl. 36 odst. 1 a 3 Listiny základních práv a svobod. K tomu mělo dojít v důsledku toho, že se obecné soudy náležitě nevypořádaly s žalobními tvrzeními a právními námitkami, které stěžovatelka v soudním řízení obou stupňů uplatnila, a svoje rozhodnutí nesrozumitelně odůvodnily.


 Dříve než se Ústavní soud mohl zabývat věcí samou, musel posoudit splnění procesních předpokladů řízení. Konstatuje, že ústavní stížnost byla podána oprávněnou stěžovatelkou, která je právně zastoupena, a Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný. Ústavní soud však dospěl k závěru, že ústavní stížnost je nepřípustná.

Podle § 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu je ústavní stížnost nepřípustná, jestliže stěžovatel nevyčerpal všechny procesní prostředky, které mu zákon k ochraně jeho práva poskytuje (§ 72 odst. 3); to platí i pro mimořádný opravný prostředek, který orgán, jenž o něm rozhoduje, může odmítnout jako nepřípustný z důvodů závisejících na jeho uvážení (§ 72 odst. 4). V citovaných ustanoveních má svůj právní základ zásada subsidiarity ústavní stížnosti, z níž plyne též princip minimalizace zásahů Ústavního soudu do činnosti orgánů veřejné moci. Ústavní stížnost představuje tedy krajní prostředek k ochraně práva nastupující až tehdy, když náprava před ostatními orgány veřejné moci již není (standardním postupem) možná.

Pojem "vyčerpání" ve smyslu ustanovení § 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu přitom znamená nejen uplatnění příslušného procesního prostředku, nýbrž i dosažení rozhodnutí ve věci. Pakliže je přípustný opravný prostředek následně řádně podán, je nezbytné napadnout ústavní stížností také na jeho základě vydané rozhodnutí. Odůvodňuje to skutečnost, že k případné nápravě zásahu orgánu veřejné moci do ústavně zaručených práv a svobod nemůže dojít tak, že by z řízení o ústavní stížnosti a z přezkumu Ústavním soudem bylo vyňato právě rozhodnutí o posledním prostředku, který zákon k ochraně práva poskytuje; takový postup by byl v rozporu s principem právní jistoty.

Ústavní soud pro úplnost uvádí, že odmítnutí stávající ústavní stížnosti pro její předčasnost stěžovatelku nepoškozuje, neboť k ochraně proti tvrzeným zásahům do základních práv má k dispozici zákonné procesní prostředky, a teprve po jejich vyčerpání se může s ústavní stížností obrátit na Ústavní soud, bude-li i nadále přesvědčena, že k tomu má důvody.

Na základě výše uvedeného Ústavní soud ústavní stížnost mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků řízení podle ustanovení § 43 odst. 1 písm. e) zákona o Ústavním soudu jako návrh nepřípustný odmítl. Vzhledem k odmítnutí ústavní stížnosti z důvodu zde uvedených není možné vyhovět ani návrhu stěžovatelky na přerušení řízení před Ústavním soudem.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 5. ledna 2022


JUDr. Vladimír Sládeček, v. r.
soudce zpravodaj