Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Radovana Suchánka (soudce zpravodaje) a soudců Josefa Baxy a Josefa Fialy o ústavní stížnosti stěžovatele hlavního města Prahy, sídlem Mariánské náměstí 2/2, Praha 1 - Staré Město, zastoupeného JUDr. Janem Olejníčkem, advokátem, sídlem Na Příkopě 853/12, Praha 1 - Nové Město, proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. května 2023 č. j. 28 Cdo 1110/2023-183, rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 26. října 2022 č. j. 13 Co 248/2022-157 a rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 10 ze dne 27. dubna 2022 č. j. 10 C 147/2020-114, za účasti Nejvyššího soudu, Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 10, jako účastníků řízení, a Vladislava Skalického, jako vedlejšího účastníka řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění:

I.
Skutkové okolnosti posuzované věci a obsah napadených rozhodnutí

1. Ústavní stížností podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy České republiky (dále jen "Ústava") se stěžovatel domáhá zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí, a to pro tvrzené porušení svých práv podle čl. 101 odst. 3 Ústavy a čl. 2 odst. 2, čl. 11 odst. 1 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a také čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

2. Z ústavní stížnosti a napadených rozhodnutí se podává, že Obvodní soud pro Prahu 10 (dále jen "obvodní soud") v záhlaví uvedeným rozsudkem zamítl žalobu na určení, že je stěžovatel vlastníkem stavby č. p. X1, která je součástí pozemku p. č. X2, v katastrálním území H., zapsaném na listu vlastnictví č. X3 pro katastrální území H., obec P., u Katastrálního úřadu pro hlavní město Prahu, Katastrální pracoviště Praha (dále jen "stavba"). Obvodní soud zjistil, že smlouvou o stavebním právu ze dne 26. 5. 1922 mezi Zemským správním výborem pro Čechy v Praze a Družstvem pro postavení úřednických a dělnických domků (dále jen "družstvo") bylo družstvu zřízeno právo stavby na části pozemku zemského statku č. k. X4 v H., zapsaného ve složce č. X5 desek zemských (dále jen "pozemek"), a to na 80 let (dále jen "smlouva"). Družstvo toto právo převedlo a po několika dalších převodech a darování jej nabyl vedlejší účastník. Stěžovatel byl ke dni 2. 3. 2020 zapsán jako vlastník na listu vlastnictví č. X3, přičemž jako nabývací titul byl uveden zákon č. 172/1991 Sb., o přechodu některých věcí z majetku České republiky do vlastnictví obcí (dále jen "zákon o přechodu majetku"). Ke dni účinnosti zákona o přechodu majetku pozemek užívali právní předchůdci vedlejšího účastníka na základě vlastního práva stavby. Obvodní soud dospěl k závěru, že nebyla splněna podmínka podle § 1 odst. 1 zákona o přechodu majetku, tedy faktické hospodaření obce s majetkem. Hospodaření (právního předchůdce) obce s věcí v okamžiku účinnosti zákona o přechodu majetku dne 24. 5. 1991 je ustálenou judikaturou vrcholných soudů vykládána jako faktické - reálné hospodaření. Obvodní soud objasnil, že podle ustálené judikatury Ústavního soudu i Nejvyššího soudu bylo vůlí zákonodárce převést do vlastnictví obcí toliko ten majetek, které jejich právní předchůdci fakticky využívali k plnění svých úkolů. Obvodní soud uzavřel, že nebyly splněny zákonné podmínky pro přechod vlastnictví pozemku ze státu na stěžovatele. Nebylo prokázáno, že by stěžovatel s daným majetkem skutečně hospodařil, přičemž namítaná nemožnost výběru stavební činže k prokázání faktického hospodaření nepostačuje. Nadto byl na pozemku postaven rodinný dům a k pozemku bylo zřízeno právo osobního užívání, pročež je přechod majetku na obec podle § 2 odst. 1 písm. b) a § 4 odst. 1 písm. a) zákona o přechodu majetku vyloučen.

3. Městský soud v Praze (dále jen "městský soud") rozsudek obvodního soudu v záhlaví označeným rozsudkem potvrdil. Městský soud dospěl mimo jiné k závěru, že obvodní soud dostatečně a správně zjistil skutkový stav. Klíčová zákonná podmínka nebyla naplněna, protože Národní výbor hl. města Prahy ani stěžovatel nevykonávali obsah práva hospodařit ke dni účinnosti zákona o přechodu majetku, a to ani využitím věci k plnění úkolů státu, údržbou nebo opravami. Stejně tak nevybírali pachtovné, ani dočasně nepřenechali majetek do užívání zřízením práva stavby, nebylo-li požadováno natož vymáháno odpovídající protiplnění, ani ho nesvěřili do dočasného užívání (právo odvozené od práva hospodaření s národním majetkem) nebo do nájmu, neboť majetek reálně užívali právní předchůdci vedlejšího účastníka na základě smlouvy. Po zániku práva stavby uplynutím doby tedy vlastnické právo k pozemku a ke stavbě na stěžovatele nepřešlo. Městský soud se neztotožnil s názorem stěžovatele, že v obdobných věcech městský soud dospěl k závěru, že zákonné podmínky přechodu vlastnického práva byly splněny, neboť v nyní posuzované věci nemohl stěžovatel vlastnické právo vydržet, nechopil-li se držby.

4. Dovolání stěžovatele odmítl Nejvyšší soud v záhlaví uvedeným usnesením pro nepřípustnost. Nejvyšší soud shledal, že v rozporovaných právních otázkách je rozhodnutí městského soudu v souladu s ustálenou rozhodovací praxí dovolacího soudu. Dále stěžovatel uplatnil námitky svou povahou skutkové, které dovolacímu přezkumu nepodléhají. Relevantní není ani argumentace týkající se údajně nejednotné rozhodovací praxe některých senátů městského soudu, která není měřítkem přípustnosti dovolání a oproti níž lze poukázat na odlišnou ustálenou rozhodovací praxi Nejvyššího soudu, která obstála také v ústavněprávním přezkumu.


II.
Argumentace stěžovatele

5. Stěžovatel především namítá, že soudy nesprávně vyřešily právní otázky, které jsou v zásadním nesouladu se skutkovými zjištěními, což založilo další nesprávné právní posouzení věci. Zejména považovaly otázku, zda stěžovatel mohl fakticky hospodařit s pozemky prostřednictvím právních předchůdců vedlejšího účastníka, za otázku skutkovou, nikoli právní. Na nejednoznačnost rozhraničení skutkových a právních otázek přitom reaguje judikatura Evropského soudu pro lidská práva, podle které nemohou být účastníci řízení sankcionováni, mají-li v dobré víře za to, že platně otevřeli otázku (zásadního) právního významu. Také podle judikatury Ústavního soudu je při rozlišování právních a skutkových námitek potřeba v případě pochybností postupovat ve prospěch dovolatele. Odmítnutí dovolání z důvodu, že uplatněné námitky postrádají charakter právní otázky, je možné pouze v případech jednoznačných, přičemž závěr o skutkové povaze uplatněné námitky musí být řádně odůvodněn.

6. Dále stěžovatel namítá, že v souvisejících řízeních dospěl městský soud k opačným závěrům (rozsudky ze dne 18. 11. 2021 č. j. 36 Co 249/2021-238 a ze dne 25. 11. 2021 č. j. 36 Co 241/2021-188), s čímž se soudy nevypořádaly. Napadená rozhodnutí mají být s poukazovanými v rozporu v tom, že nevycházejí z prokázané skutečnosti v řízení, že pozemky byly právním předchůdcem stěžovatele dlouhodobě přenechány do výhradního užívání oprávněným ze stavebního práva, což stěžovateli ani jeho právním předchůdcům po vzniku stavby neumožňovalo pozemky fakticky využít. Stěžovatel má tedy za to, že pozemky užíval jeho právní předchůdce prostřednictvím právních předchůdců vedlejšího účastníka. Stěžovatel také namítá, že by neměl být sankcionován za to, že nevybíral pachtovné, neboť to i vzhledem k nutnosti projednání v orgánech předchůdce stěžovatele nebylo v roce 1991 možné. Vybírání marginálních částek za pacht by si navíc patrně vyžádalo vyšší náklady, než činí samotné pachtovné. Dále stěžovatel podotkl, že závěr obecných soudů byl aprobován Ústavním soudem v usnesení ze dne 5. 9. 2022 sp. zn. I. ÚS 2049/22, ačkoli v obdobné věci, rozhodnuté usnesením ze dne 18. 10. 2022 sp. zn. I. ÚS 2762/22, konstatoval, že bylo městským soudem shledáno, že do vlastnictví stěžovatele přešly podle zákona o přechodu majetku pozemky zatížené týmž právem stavby.


III.
Procesní předpoklady řízení před Ústavním soudem

7. Ústavní stížnost byla podána včas, oprávněným stěžovatelem, který byl účastníkem řízení, v nichž byla vydána napadená rozhodnutí. Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný. Stěžovatel je zastoupen v souladu s § 29 až 31 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu"). Ústavní stížnost je přípustná (§ 75 odst. 1 téhož zákona a contrario), neboť stěžovatel vyčerpal všechny zákonné procesní prostředky k ochraně svého práva.


 IV.
Posouzení opodstatněnosti ústavní stížnosti

8. Ústavní soud není součástí soustavy soudů (čl. 91 odst. 1 Ústavy) a nepřísluší mu dozor nad jejich rozhodovací činností. Do rozhodovací činnosti soudů je Ústavní soud v řízení o ústavní stížnosti oprávněn zasáhnout pouze tehdy, byla-li pravomocnými rozhodnutími těchto orgánů porušena ústavně zaručená základní práva nebo svobody stěžovatele. Úkolem Ústavního soudu je proto přezkoumat ústavnost napadených rozhodnutí, jakož i řízení, která jejich vydání předcházela. Jiné vady se nacházejí mimo mezí pravomocí Ústavnímu soudu svěřených.

9. Ústavní soud předesílá, že zásadně není povolán k přehodnocování dokazování provedeného obecnými soudy. Mohl by tak učinit pouze, dopustily-li by se při hodnocení důkazů libovůle. Zejména, kdyby skutková zjištění vykazovala extrémní rozpor s provedenými důkazy nebo byl shledán extrémní nesoulad mezi skutkovými zjištěními a úvahami při hodnocení důkazů na straně jedné a právními závěry na straně druhé [např. nález ze dne 5. 9. 2017 sp. zn. IV. ÚS 2690/15 (N 164/86 SbNU 677)]. Ústavní soud považuje za určující pro nalézání práva, že je vždy nezbytné vycházet z individuálních rozměrů každého případu, které jsou založeny na konkrétních skutkových zjištěních [např. nález ze dne 24. 3. 2011 sp. zn. I. ÚS 2166/10 (N 21/60 SbNU 215)].

10. Nejvyšší soud měl údajně nesprávně považovat závěry městského soudu o hospodaření na pozemcích za skutkovou otázku, nikoli právní, pročež se jí odmítl zabývat. V tomto ohledu však Nejvyšší soud ústavně zaručená práva stěžovatele neporušil. Stěžovatel neinterpretuje závěry Nejvyššího soudu zcela korektně, tvrdí-li, že takto Nejvyšší soud posoudil otázku, zda mohl stěžovatel fakticky hospodařit s pozemkem k rozhodnému dni 24. 5. 1991 prostřednictvím právních předchůdců vedlejšího účastníka. Takto stěžovatel formuluje a v tomto duchu rozvíjí svou polemiku, která ale zjevně míří na právní meze výkonu práva hospodařit, což ale nebyla rozhodná otázka soudy řešená. Soudy založily svá rozhodnutí na závěru, že právní předchůdce nehospodařil na pozemcích fakticky. Z provedeného dokazování jednoznačně vyplynulo, že právní předchůdce stěžovatele na pozemcích reálně nehospodařil. Rozhodný výklad zákona Nejvyšší soud podrobně a srozumitelně poměřil svou ustálenou judikaturou a dospěl k ústavně konformnímu závěru o jejich souladu. Stěžovatel vznáší odlišnou otázku, totiž otázku právních možností výkonu práva hospodařit prostřednictvím jiných osob. Je proto zřejmé, že tato vskutku právní otázka vychází z odlišného skutkového stavu, než jak byl obvodním soudem a městským soudem zjištěn. Z bodu 8 odůvodnění napadeného usnesení Nejvyššího soudu naproti tomu výslovně plyne, že stěžovatel rozporoval závěr městského soudu o tom, že Národní výbor hlavního města Prahy v rozhodném období fakticky nehospodařil se zastavěným pozemkem. Tato otázka je naproti tomu zjevně skutková a na jejím zodpovězení závisí řešení věci. Obecné soudy provedly dostatečné dokazování a svá zjištění řádně odůvodnily. V tomto případě nebylo rozhodné ani nebylo hraniční rozlišení skutkových a právních otázek. Ústavní soud neshledal v napadeném rozhodnutí Nejvyššího soudu neústavní posouzení odlišení skutkových a právních otázek, ani neseznal extrémní nesoulad mezi skutkovými zjištěními a právními závěry obvodního soudu a městského soudu.

11. Zjevně neopodstatněnou je také námitka, kterou stěžovatel napadá závěr obecných soudů o nevybírání stavební činže a jeho význam pro posouzení věci. Z napadených rozhodnutí je zřejmé, že tímto pomocným kritériem se obecné soudy snažily zjistit, zda stěžovatel alespoň nějakým způsobem vykonával právo hospodařit. Nejde tudíž o sankci za to, že nevybíral tzv. stavební činži. V kontextu ostatních zjištění a spolu s přesvědčivými odůvodněními napadených rozhodnutí proto není v rozporu s ústavním pořádkem závěr, podle něhož stěžovatel na pozemcích fakticky nehospodařil (srov. konstantní obecná východiska v bodu 4 a jejich použití na posuzovanou věc v bodu 5 odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu).

12. Ke stěžovatelovu poukazu na jiná řízení před městským soudem, s údajně obdobným předmětem, Ústavní soud odkazuje na svůj již učiněný závěr ve skutkově a právně obdobné věci v usnesení ze dne 18. 8. 2023 sp. zn. IV. ÚS 3586/22. Jak připomněl Nejvyšší soud, podstatné je, že v nynější věci soudy rozhodná ustanovení zákona vyložily v souladu s ustálenou rozhodovací praxí Nejvyššího soudu, aprobovanou také Ústavním soudem.

13. Ústavní soud ve zbytku odkazuje na ústavně souladná odůvodnění napadených rozhodnutí a přiměřeně také na závěry obsažené v usneseních ze dne 18. 8. 2023 sp. zn. IV. ÚS 3586/22 a ze dne 5. 9. 2022 sp. zn. I. ÚS 2049/22, přijaté ve skutkově a právně obdobných věcech.

14. Ústavní soud neshledal, že by napadenými rozhodnutími byla porušena ústavně zaručená základní práva stěžovatele, a proto jeho ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 21. listopadu 2023


Radovan Suchánek, v. r.
předseda senátu