Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Josefa Fialy a soudců Jana Filipa (soudce zpravodaje) a Radovana Suchánka o ústavní stížnosti stěžovatele T. L., zastoupeného JUDr. Františkem Šindlerem, advokátem, sídlem Masarykovo náměstí 48/9, Odry, proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 16. prosince 2021 č. j. 47 To 517/2021-42 a usnesení Okresního soudu v Novém Jičíně ze dne 22. listopadu 2021 č. j. 19 Nt 1503/2021-35, za účasti Krajského soudu v Ostravě a Okresního soudu v Novém Jičíně, jako účastníků řízení, a Krajského státního zastupitelství v Ostravě a Okresního státního zastupitelství v Novém Jičíně, jako vedlejších účastníků řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění

I.
Skutkové okolnosti věci a obsah napadených rozhodnutí

1. Ústavní stížností podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy České republiky (dále jen "Ústava") se stěžovatel domáhá zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí obecných soudů s tvrzením, že jimi došlo k porušení jeho ústavních práv vyplývajících z čl. 36 odst. 1 a čl. 40 odst. 3 Listiny základních práv a svobod.

2. Z obsahu ústavní stížnosti a jejích příloh se podává, že napadeným usnesením Okresní soud v Novém Jičíně (dále jen "okresní soud") nepřiznal stěžovateli nárok na přiznání bezplatné obhajoby. Podle soudu není pro přiznání takového nároku rozhodující jen momentální majetková situace, ale celkové ekonomické a osobní poměry. U osob práce a výdělku schopných není aktuální nedostatek finančních prostředků sám o sobě důvodem pro poskytnutí bezplatné obhajoby. Skutečnost, že se stěžovatel v minulosti zadlužil, je tak irelevantní. Stěžovatel má stálý příjem.

3. Proti usnesení okresního soudu podal stěžovatel stížnost, kterou Krajský soud v Ostravě (dále jen "krajský soud") zamítl napadeným usnesením. Ztotožnil se přitom se závěrem, že existence aktuálních dluhů nezakládá nárok na bezplatnou obhajobu. Stěžovatel má přitom stabilní, dostatečné příjmy, kterými je schopen hradit své životní potřeby. Dále soud upozornil na možnost sjednání postupné úhrady služeb advokáta. Konečně stěžovateli nic nebrání zvýšit svůj příjem výkonem dalšího zaměstnání. Stěžovatel není v tomto směru nikterak omezen.


II.
Argumentace stěžovatele

4. Stěžovatel namítá, že soudy se nezabývaly jím tvrzenými skutečnostmi. Namísto zohlednění stávající špatné finanční situace založily svá rozhodnutí na spekulacích o budoucnosti. Svého současného výdělku stěžovatel dosahuje zvýšeným úsilím (přesčasy) a nemůže si tedy podle "rady" krajského soudu přibrat další zaměstnání. Navíc je taková podmínka v rozporu se zákonem i judikaturou. V dané věci již bylo usnesení o zahájení trestního stíhání opakovaně zrušeno, což přináší nadstandardní počet úkonů, jichž se obhájce musí účastnit. Stěžovateli přitom hrozí přísný trest, neboť jeho jednání je kvalifikováno jako zvlášť závažný zločin.


 III.
Procesní předpoklady řízení před Ústavním soudem

5. Ústavní soud posoudil splnění procesních předpokladů řízení a dospěl k závěru, že ústavní stížnost byla podána včas oprávněným stěžovatelem, který byl účastníkem řízení, v němž byla vydána rozhodnutí napadená ústavní stížností. Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný. Stěžovatel je právně zastoupen v souladu s § 29 až 31 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu"). Stěžovatel vyčerpal všechny zákonné procesní prostředky k ochraně svého práva; ústavní stížnost je přípustná (§ 75 odst. 1 téhož zákona a contrario).


IV.
Posouzení opodstatněnosti ústavní stížnosti

6. Těžiště stěžovatelovy argumentace spočívá v námitce, že soudy nesprávně zhodnotily jeho aktuální majetkovou a sociální situaci a její vliv na jeho schopnost uhradit náklady spojené s obhajobou. Této námitce Ústavní soud nepřisvědčil.

7. Obecné soudy nepochybily, vycházely-li z principu, že člověk schopný práce a výdělku, které mu v budoucnu mohou zajistit možnost vlastní úhrady poskytnutých služeb, nemá zásadně nárok na bezplatnou obhajobu.

8. Od této zásady se lze podle judikatury Ústavního soudu odchýlit pouze za výjimečných okolností. Takovou okolností může být např. dlouhodobé omezení osobní svobody či závazky v takové výši, že je jejich legální splacení v dohledné době v podstatě vyloučeno [viz např. nálezy ze dne 23. 4. 2019 sp. zn. I. ÚS 3966/17 (N 69/93 SbNU 341) nebo ze dne 16. 2. 2021 sp. zn. III. ÚS 3582/20; všechna rozhodnutí Ústavního soudu jsou dostupná z http://nalus.usoud.cz]. Zároveň soudy nesmí budoucnost obviněného hodnotit nereálně optimisticky, například přisuzují-li studentovi s různými omezeními možnosti ideálního uplatnění v jeho oboru [viz např. nález ze dne 8. 10. 2019 sp. zn. IV. ÚS 2590/19 (N 173/96 SbNU 206)]. Žádná taková výjimečná okolnost však nebyla ve stěžovatelově věci zjištěna. Závěry obecných soudů proto z ústavněprávního hlediska obstojí.

9. Ústavní soud posoudil ústavní stížnost z hlediska kompetencí daných mu Ústavou, tj. z pozice soudního orgánu ochrany ústavnosti (čl. 83 Ústavy). Protože ze shora uvedených důvodů nezjistil namítané porušení základních práv stěžovatele (viz sub 1), dospěl k závěru, že jde o návrh zjevně neopodstatněný, a ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 24. května 2022


Josef Fiala v. r.
předseda senátu