Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Vladimíra Sládečka a soudců Jaromíra Jirsy a Pavla Šámala (soudce zpravodaje) o ústavní stížnosti stěžovatele Jiřího Musila, zastoupeného Milanem Bláhou, advokátem, sídlem Lánská 65/8, Praha 14 - Kyje, proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 11. října 2022 č. j. 30 Cdo 984/2022-126, za účasti Nejvyššího soudu, jako účastníka řízení, a České republiky - Ministerstva spravedlnosti, sídlem Vyšehradská 424/16, Praha 2 - Nové Město, jednající Úřadem pro zastupování státu ve věcech majetkových, sídlem Rašínovo nábřeží 390/42, Praha 2 - Nové Město, jako vedlejší účastnice řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění

I.
Skutkové okolnosti případu a obsah napadeného rozhodnutí

1. Ústavní stížností podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy České republiky (dále jen "Ústava") a § 72 a násl. zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu"), se stěžovatel domáhá zrušení v záhlaví označeného rozhodnutí s tvrzením, že jím došlo k porušení jeho ústavně zaručených základních práv a svobod zakotvených v čl. 36 odst. 1 a čl. 38 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina").

2. Z ústavní stížnosti a předložených podkladů se podává, že ve věci žaloby stěžovatele proti vedlejší účastnici o zaplacení 51 080 Kč s příslušenstvím jako peněžitého zadostiučinění za nemajetkovou újmu způsobenou nepřiměřenou délkou řízení vedeného u Okresního soudu v Liberci pod sp. zn. 23 C 92/2016 Obvodní soud pro Prahu 2 (dále jen "obvodní soud") rozsudkem ze dne 17. 2. 2021 č. j. 45 C 172/2019-49 připustil rozšíření žaloby o částku o 32 796 Kč s příslušenstvím (výrok I.), zamítl žalobu na zaplacení částky 111 376 Kč s příslušenstvím (výrok II.) a rozhodl o náhradě nákladů řízení (výrok III.).

3. K odvolání stěžovatele Městský soud v Praze (dále jen "městský soud") rozsudkem ze dne 5. 10. 2021 č. j. 12 Co 173/2021-90 změnil rozsudek obvodního soudu ve výroku II. tak, že vedlejší účastnici uložil povinnost zaplatit stěžovateli částku 47 250 Kč s příslušenstvím, jinak rozsudek v uvedeném výroku potvrdil (výrok I.). Současně rozhodl o náhradě nákladů řízení (výrok II.).

4. V odůvodnění rozhodnutí městský soud uvedl, že s ohledem na to, že v době jeho rozhodování ve věci škodní řízení (dosud neskončené) trvalo pět a půl roku, kdy nebyly vyřešeny ani základní procesní otázky týkající se podmínek řízení, bylo možné učinit závěr o splnění předpokladů vzniku odpovědnosti státu za škodu. K tomu poukázal na svůj závěr vyslovený v rozsudku ze dne 15. 4. 2021 č. j. 29 Co 58/2021-104, který se týká stejných účastníků a ve kterém stěžovatel uplatnil typově shodný nárok z druhého zahájeného řízení u Okresního soudu v Liberci pod sp. zn. 26 C 320/2015. Městský soud zdůraznil, že neměl důvod se odchýlit od právních závěrů vyslovených ve zmíněném rozsudku, kterým bylo potvrzeno, že stěžovateli přísluší finanční odškodnění za nemajetkovou újmu způsobenou nepřiměřenou délkou řízení, a že tedy stěžovateli i za druhé škodní řízení náleží finanční zadostiučinění. Při stanovení jeho výše přihlédl k dosavadní celkové délce řízení i ke skutečnosti, že řízení prozatím nelze hodnotit jako extrémně dlouhé, neboť dosud neskončilo. Současně nenalezl žádný důvod pro zvýšení základní sazby odškodnění za jeden rok trvání řízení s tím, že Nejvyšší soud v usnesení ze dne 3. 7. 2012 sp. zn. 30 Cdo 806/2012 dovodil, že lze zvýšit základní částku v případě, kdy je samotné kompenzační řízení nepřiměřeně dlouhé a žalobce zvýšení odškodnění navrhne do nastoupení účinků koncentrace v odškodňovacím řízení. Podle městského soudu dané odškodňovací řízení nebylo nepřiměřeně dlouhé, neboť bylo zahájeno před soudem dne 23. 10. 2019 a ukončeno vydáním rozsudku odvolacího soudu dne 5. 10. 2021, trvalo tedy ve dvou stupních necelých dvacet čtyři měsíců, což městský soud považoval za dobu standardní. Dodal, že ve škodním řízení jde o spor s mezinárodním prvkem a účastníci řízení včetně stěžovatele nerespektovali judikaturu týkající se předkládání cizojazyčných listin soudu, neboť listiny soudu předložily nejprve pouze v italském jazyce, a že ve škodním řízení nebylo dosud provedeno žádné dokazování, a proto nelze zatím hodnotit význam řízení pro stěžovatele ani v kontextu s výsledky řízení. Městský soud proto uzavřel, že ve věci nebyly splněny podmínky pro navýšení odškodnění o 40 % a že naopak složitost věci odůvodňuje snížení základní výměry odškodnění dosud neskončeného řízení o 30 %.

5. V dovolání proti rozsudku městského soudu stěžovatel uvedl, že je přípustné pro řešení otázky kritéria postupu orgánů veřejné moci při chybné aplikaci nadřazené unijní normy - nařízení EU č. 1215/2012 Brusel I bis čl. 7 odst. 1 b), druhá odrážka, v přímé vazbě na určení mezinárodní a místní příslušnosti soudů, neboť při řešení této otázky se odvolací soud odchýlil od rozhodovací soudní praxe (první otázka), dále že je přípustné z důvodu neoprávněného krácení zadostiučinění za nepřiměřenou délku řízení s odkazem na složitost věci odvolacím soudem (druhá otázka), k čemuž odkázal na nález Ústavního soudu ze dne 17. 8. 2021 sp. zn. III. ÚS 1303/21 (pozn. rozhodnutí Ústavního soudu jsou dostupná na http://nalus.usoud.cz), a že je přípustné též z důvodu, že v důsledku opakovaného pochybení orgánu veřejné moci došlo ke zjevnému prodloužení oproti stavu, kdy by orgán veřejné moci postupoval z procesního hlediska bezvadně (třetí otázka).

6. Nejvyšší soud napadeným usnesením dovolání stěžovatele odmítl podle § 243c odst. 1 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, neboť ho částečně neshledal přípustným (ve vztahu ke druhé a částečně první vymezené otázce), a částečně shledal, že trpí vadami, pro něž nelze v dovolacím řízení pokračovat, a tyto vady nebyly stěžovatelem v zákonné lhůtě odstraněny (§ 241b odst. 3 občanského soudního řádu). Současně uložil vedlejší účastnici povinnost zaplatit stěžovateli náklady dovolacího řízení ve výši 300,- Kč.

7. V odůvodnění rozhodnutí Nejvyšší soud konstatoval, že v první vymezené otázce stěžovatel žádným způsobem nespecifikoval rozhodovací praxi, s níž by měl být rozsudek městského soudu v rozporu. Druhá stěžovatelem vymezená otázka přípustnost dovolání nezakládá, neboť stěžovatelem odkazovaný nález Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 1303/21 se týkal problematiky krácení částky přiměřeného zadostiučinění z důvodu procesní složitosti v případě extrémního tzv. "soudního ping-pongu", což na případ nyní posuzované věci nedopadá. K námitce stěžovatele, že městský soud nesprávně aplikoval kritérium postupu orgánu veřejné moci, nepřistoupil-li k dovolatelem navrhovanému navýšení přiměřeného zadostiučinění o 40 %, uvedl, že městský soud se postupem orgánu veřejné moci zabýval a že právě z důvodu nesprávného postupu orgánů veřejné moci shledal posuzované řízení nepřiměřeně dlouhým, přičemž rovněž vysvětlil, proč nepřistoupil k stěžovatelem navrhovanému navýšení základní částky zadostiučinění. Ve vztahu k třetí otázce stěžovatel podle Nejvyššího soudu nijak nevymezil, který z předpokladů přípustnosti dovolání ohledně této otázky považuje za splněný.


II.
Argumentace stěžovatele

8. Stěžovatel v ústavní stížnosti namítá, že přípisem Nejvyššího soudu ze dne 13. 4. 2022 mu bylo oznámeno, že věc bude projednána v senátu složeném z JUDr. Františka Ištvánka, Mgr. Jiřího Němce a JUDr. Pavla Simona, ale nakonec byl členem senátu namísto JUDr. Pavla Simona Mgr. Viktor Sedlák, o čemž nebyl dopředu informován, a že tímto postupem došlo k porušení jeho práva na zákonného soudce.

9. Dále označuje rozhodnutí Nejvyššího soudu za překvapivé rozhodnutí, kterým byla porušena zásada legitimního očekávání. K tomu opětovně poukazuje na spor vedený u městského soudu pod sp. zn. 29 Co 58/2021 mezi shodnými účastníky a při shodném předmětu sporu, ve kterém odkazoval na bezprecedentně chybný a zdlouhavý postup soudů při řešení základních procesních otázek. V uvedené věci městský soud podle stěžovatele správně posoudil, že za mimořádný podíl postupu orgánů veřejné moci na délce řízení přísluší zvýšit základní částku zadostiučinění o 40 % a současně o 10 % zvýšit základní částku pro zvýšený význam namítaného řízení. Stěžovatel má za to, že má právo na vysvětlení, proč bylo v nyní posuzované věci rozhodnuto odlišně. K tomu odkazuje na judikaturu Ústavního soudu týkající se zásady legitimního očekávání.

10. Odůvodnění napadeného usnesení je podle stěžovatele nedostatečné. Opakovaně uvádí argumentaci uplatněnou v dovolání, tj. že dovolání bylo podle něj přípustné pro vyřešení otázky kritéria a postupu orgánů veřejné moci při jejich opakovaně chybné aplikaci nadřazené unijní normy - nařízení EU č. 1215/2012 - Brusel I, a to v přímé vazbě na určení mezinárodní a místní příslušnosti soudu, neboť při řešení této otázky se odvolací soud odchýlil od soudní praxe. Podle stěžovatele bylo povinností Nejvyššího soudu řádně se s uvedenou právní otázkou vypořádat, což neučinil.

11. V doplnění ústavní stížnosti stěžovatel bez bližší konkretizace odkázal na nález Ústavního soudu ze dne ze dne 22. 11. 2022 sp. zn. I. ÚS 2839/21.


 III.
Procesní předpoklady řízení před Ústavním soudem

12. Ústavní soud posoudil splnění procesních předpokladů řízení. Shledal, že ústavní stížnost byla podána včas oprávněným stěžovatelem, který byl účastníkem řízení, v němž bylo vydáno rozhodnutí napadené v ústavní stížnosti. Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný. Stěžovatel je právně zastoupen v souladu s § 29 až 31 zákona o Ústavním soudu a jeho ústavní stížnost je přípustná (§ 75 odst. 1 téhož zákona a contrario), neboť vyčerpal všechny zákonné procesní prostředky k ochraně svého práva.


IV.
Posouzení opodstatněnosti ústavní stížnosti

13. Ústavní soud je soudním orgánem ochrany ústavnosti (čl. 83 Ústavy), který stojí mimo soustavu obecných soudů (čl. 91 odst. 1 Ústavy). Vzhledem k tomu jej nelze, vykonává-li svoji pravomoc tak, že podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému soudnímu rozhodnutí, považovat za další, "superrevizní" instanci v systému obecné justice, oprávněnou vlastním rozhodováním (nepřímo) nahrazovat rozhodování obecných soudů. Jeho úkolem je "toliko" přezkoumat ústavnost napadených soudních rozhodnutí, jakož i řízení, které jejich vydání předcházelo. Proto nutno vycházet (mimo jiné) z pravidla, že vedení řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu, výklad podústavního práva a jeho aplikace na jednotlivý případ je v zásadě věcí obecných soudů a o zásahu Ústavního soudu do jejich rozhodovací činnosti lze uvažovat za situace, kdy je jejich rozhodování stiženo vadami, které mají za následek porušení ústavnosti (tzv. kvalifikované vady). O jaké vady přitom jde lze zjistit z judikatury Ústavního soudu.

14. Proces interpretace a aplikace podústavního práva pak bývá stižen takovouto kvalifikovanou vadou zpravidla tehdy, nezohlední-li obecné soudy správně (či vůbec) dopad některého ústavně zaručeného základního práva (svobody) na posuzovanou věc, nebo se dopustí - z hlediska řádně vedeného soudního řízení - neakceptovatelné "libovůle", spočívající buď v nerespektování jednoznačně znějící kogentní normy, nebo ve zjevném a neodůvodněném vybočení ze standardů výkladu, jenž je v soudní praxi respektován, resp. který odpovídá všeobecně akceptovanému (doktrinálnímu) chápání dotčených právních institutů [srov. nález ze dne 25. 9. 2007 sp. zn. Pl. ÚS 85/06 (N 148/46 SbNU 471)].

15. Ústavní soud jako soudní orgán ochrany ústavnosti je tak v daném ohledu, jak je výše dovozeno, povolán korigovat pouze excesy obecných soudů [nález ze dne 30. 6. 2004 sp. zn. IV. ÚS 570/03 (N 91/33 SbNU 377)]. O nic takového ale v posuzovaném případě nejde.

16. Nesprávnou interpretaci hmotněprávního ustanovení při aplikaci práva (bez ohledu na to, zdali pouze namítanou nebo Ústavním soudem autoritativně konstatovanou) nelze podřadit pod ta pochybení, na která se vztahuje čl. 36 odst. 1 Listiny. Takováto interpretace může být důvodem zrušení rozhodnutí Ústavním soudem pouze tehdy, je-li jí zasaženo některé z ústavních hmotných subjektivních práv [viz např. nález ze dne 29. 5. 1997 sp. zn. III. ÚS 31/97 (N 66/8 SbNU 149)]. Právo na soudní ochranu nezaručuje nárok na rozhodnutí, které je pro stěžovatele příznivé, nýbrž že bude mít přístup k soudu, který jeho věc posoudí podle čl. 36 odst. 2 Listiny, že jeho věc bude projednána veřejně, v jeho přítomnosti tak, aby se mohl vyjádřit ke všem prováděným důkazům atd. Procesní ústavní kautely tak zaručují řádný postup soudu, nikoli příznivý výsledek řízení pro stěžovatele. Z tohoto hlediska je třeba konstatovat, že obecné soudy se řádně vypořádaly se všemi v průběhu řízení vznesenými námitkami stěžovatele a také jasně zdůvodnily, proč jim nelze přisvědčit.

17. Městský soud, s jehož názorem se ztotožnil i Nejvyšší soud, dostatečným, přesvědčivým a ústavně konformním způsobem odůvodnil své rozhodnutí a řádně vysvětlil, že z důvodu nesprávného postupu orgánů veřejné moci shledal posuzované řízení nepřiměřeně dlouhým, ale že nepřistoupil k stěžovatelem navrhovanému navýšení základní částky zadostiučinění, neboť ve věci nebyly splněny podmínky pro navýšení odškodnění o 40 %, ale že naopak složitost věci odůvodňuje snížení základní výměry dosud neskončeného řízení o 30 % (sub bod 4).

18. Stejně tak považuje Ústavní soud argumentaci Nejvyššího soudu rozvedenou v odůvodnění napadeného rozhodnutí za ústavně souladnou a srozumitelnou (sub body 6, 7). Nejvyšší soud mimo jiné podotkl, že je-li řízení shledáno nepřiměřeně dlouhým, jak tomu bylo v nyní posuzované věci, jsou případné nesprávnosti na straně orgánu veřejné moci zohledněny již v základní částce, z níž soud při stanovení celkové částky zadostiučinění vychází (srov. např. rozsudky Nejvyššího soudu ze dne 27. 11. 2018 sp. zn. 30 Cdo 1500/2018 či ze dne 29. 5. 2019 sp. zn. 30 Cdo 4465/2017). Dovozoval-li stěžovatel přípustnost dovolání z toho, že městský soud se údajně odchýlil od rozhodovací soudní praxe při řešení otázky kritéria postupu orgánů veřejné moci při chybné aplikaci nadřazené unijní normy, aniž by však jakkoli specifikoval rozhodovací praxi, s níž by měl být rozsudek městského soudu v rozporu, nelze než souhlasit se závěrem Nejvyššího soudu, že mu v tomto ohledu není možno přisvědčit. Ze stejného důvodu nelze považovat za případný ani odkaz stěžovatele na nález sp. zn. I. ÚS 2839/22, ve kterém Ústavní soud označil za formalistický takový postup Nejvyššího soudu, kdy Nejvyšší soud odmítl jako vadnou část dovolání týkající se rozporu práva EU a národní úpravy včetně návrhu na položení předběžných otázek, přičemž z dovolání stěžovatelky bylo zřejmé, v čem spatřovala splnění předpokladu přípustnosti i ve vztahu k otázkám práva EU.

19. V napadeném rozhodnutí Nejvyššího soudu nejsou obsaženy znaky libovůle, překvapivosti nebo nepředvídatelnosti, či přílišný formalistický postup. Nejvyšší soud rozhodoval v souladu s ustanoveními hlavy páté Listiny, jeho rozhodnutí nelze označit jako svévolné, neboť je výrazem nezávislého soudního rozhodování, jež nevybočilo z mezí ústavnosti.

20. Stěžovatel v ústavní stížnosti rovněž namítá, že došlo k porušení jeho práva na zákonného soudce, neboť věc byla projednána a rozhodnuta v jiném než předem určeném složení senátu, kdy namísto JUDr. Pavla Simona rozhodoval Mgr. Viktor Sedlák, a že o této změně nebyl informován. Ústavní soud uznává relevanci této námitky, avšak současně nelze přehlédnout, že stěžovatel žádné námitky, které by vzbuzovaly pochybnost o nestrannosti Mgr. Viktora Sedláka, v ústavní stížnosti nevznáší. Šlo mu tedy toliko o možnost se vyjádřit k novému složení senátu, o niž byl ochuzen. Nezmiňuje-li však stěžovatel žádné skutečnosti odůvodňující obavu o nestranném rozhodování soudce Mgr. Viktora Sedláka, nelze než uzavřít, že v posuzované věci kasační zásah Ústavního soudu není namístě, neboť by byl nepřiměřený a prodloužil by délku řízení. Stěžovatel měl možnost v ústavní stížnosti zmínit důvody možné podjatosti soudce Mgr. Viktora Sedláka, což neučinil. Ústavní soud proto nedovodil porušení základních práv stěžovatele ani u této námitky (srov. např. usnesení ze dne 22. 11. 2022 sp. zn. IV. ÚS 2863/22).

21. Ústavní soud posoudil ústavní stížnost z hlediska kompetencí daných mu Ústavou, tj. z pozice soudního orgánu ochrany ústavnosti (čl. 83 Ústavy). Protože ze shora uvedených důvodů nezjistil namítané porušení základních práv stěžovatele (viz sub 1), dospěl k závěru, že jde o návrh zjevně neopodstatněný, a ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 10. ledna 2023


Vladimír Sládeček v. r.
předseda senátu