Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Vojtěcha Šimíčka a soudců Ludvíka Davida a Jiřího Zemánka (soudce zpravodaje) o ústavní stížnosti JUDr. Karla Urbana, soudního exekutora, sídlem Minská 3193/54, Brno, zastoupeného JUDr. Kárimem Titzem, advokátem, sídlem Kobližná 47/19, Brno, proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 3. listopadu 2021 č. j. 19 Co 64/2021-100 a rozsudku Městského soudu v Brně ze dne 26. ledna 2021 č. j. 230 C 47/2018-74, za účasti Krajského soudu v Brně a Městského soudu v Brně, jako účastníků řízení, a zapsaného spolku Spolek 2020, z. s., sídlem Nové sady 988/2, Brno, jako vedlejšího účastníka řízení, takto:


 Ústavní stížnost se odmítá.
 


 Odůvodnění:

I.
Skutkové okolnosti případu a obsah napadených rozhodnutí

1. Stěžovatel se ústavní stížností domáhá zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí s tvrzením, že jimi bylo porušeno jeho základní právo na soudní ochranu podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina"), resp. právo na spravedlivý proces podle čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen "Úmluva") a právo na ochranu vlastnictví podle čl. 11 Listiny a čl. 1 Dodatkového protokolu k Úmluvě.

2. Vedlejší účastník řízení (žalobce), resp. jeho právní předchůdce (Antonín Bouček), se po stěžovateli (žalovaném) domáhal zaplacení částky ve výši 40 934 Kč s příslušenstvím z titulu vydání bezdůvodného obohacení představovaného rozdílem mezi stěžovatelem vymoženými náklady exekuce ve výši 48 799 Kč (v rámci exekučního řízení vedeného proti povinnému Petru Kovácsovi) a částkou ve výši 7 865 Kč, která byla stěžovatelem povinnému vyplacena po zastavení exekuce. Vedlejší účastník řízení na základě postoupení pohledávky nastoupil do řízení po původním žalobci Antonínu Boučkovi, na něhož byla pohledávka na vydání bezdůvodného obohacení postoupena předtím povinným. Exekuční řízení, z něhož pocházela pohledávka na vydání bezdůvodného obohacení, bylo usnesením Okresního soudu v Novém Jičíně (dále též "exekuční soud") ze dne 24. 1. 2018 č. j. 53 EXE 1645/2019-49 zastaveno pro neplatnost exekučního titulu (rozhodčího nálezu). Exekuční soud dále rozhodl, že oprávněná (obchodní korporace AB 4 B. V., soukromá společnost s ručením omezeným založená podle právních předpisů Nizozemského království) je povinna zaplatit na nákladech exekuce částku 7 865 Kč k rukám stěžovatele a zamítl návrh povinného (Petra Kovácse), aby oprávněná byla povinna vrátit mu částku 43 228 Kč a stěžovatel vymoženou částku ve výši 48 799 Kč.

3. Městský soud v Brně (dále jen "městský soud") rozsudkem ze dne 26. 1. 2021 č. j. 230 C 47/2018-74 žalobě vyhověl a stěžovateli uložil povinnost zaplatit vedlejšímu účastníkovi řízení shora uvedenou částku se specifikovaným příslušenstvím (výrok II). Výrokem I. řízení zastavil co do v tomto výroku specifikovaného příslušenství a výrokem III. stěžovateli uložil povinnost zaplatit vedlejšímu účastníkovi řízení na nákladech řízení částku ve výši 3 247 Kč. Městský soud ve věci aplikoval § 2991 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "obč. zák."), přičemž dovodil, že plnění, které stěžovatel obdržel, resp. vymohl, mu bylo poskytnuto z důvodu, který dodatečně odpadl a je povinen je vedlejšímu účastníkovi řízení vydat.

4. K odvolání stěžovatele Krajský soud v Brně (dále jen "krajský soud") rozsudkem ze dne 3. 11. 2021 č. j. 19 Co 64/2021-100 rozsudek městského soudu v napadených výrocích potvrdil a rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení. Krajský soud se zcela ztotožnil se skutkovými (ty ostatně nebyly mezi účastníky řízení sporné) a právními závěry městského soudu. Zdůraznil, že vedlejší účastník řízení (jako postupník) je aktivně legitimován k podání žaloby a nárok není promlčen. Souhlasil s městským soudem i ohledně rozsahu a výše peněžité náhrady za bezdůvodné obohacení.


II.
Argumentace stěžovatele

5. Stěžovatel v ústavní stížnosti namítá porušení svých shora uvedených ústavně zaručených práv. Nejprve shrnuje průběh řízení před obecnými soudy. Soudům vytýká, že se nedostatečně zabývaly platností rozhodčí doložky. Stěžovatel rozhodčí doložku považuje za platnou, když důvodem její neplatnosti nemohl být ani její formulářový charakter, ani způsob výběru rozhodce. Na podporu svého tvrzení poukazuje na nález Ústavního soudu ze dne 8. 1. 2019 sp. zn. III. ÚS 1336/2018 [N 5/92 SbNU 38 (rozhodnutí Ústavního soudu jsou dostupná rovněž na http://nalus.usoud.cz)], v němž byl korigován přehnaný formalismus při výběru rozhodce. Stěžovatel dále nesouhlasí s podřazením nároku na náhradu nákladů exekuce pod režim bezdůvodného obohacení. Domnívá se, že náhradu nákladů exekuce, která je pro nezpůsobilý exekuční titul zastavena, je možné přiznat pouze v intencích zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád), ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o odpovědnosti státu"). Rozhodnutí obecných soudů je podle názoru stěžovatele i v rozporu s kogentním § 3 odst. 1 zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů, podle něhož soudní exekutor vykonává exekuční činnost za úplatu. Nárok na odměnu vyplývá i z judikatury Ústavního soudu [např. nález ze dne 22. 1. 2015 sp. zn. III. ÚS 2516/14 (N 14/76 SbNU 185)]. Za nepřiléhavou považuje argumentaci používanou Ústavním soudem při rozhodování o nákladech neúspěšných exekucí spočívající v tom, že soudní exekutor je podnikatel a jako takový nese rizika podnikání (k tomu odkazuje na usnesení ze dne 26. 5. 2020 sp. zn. III. ÚS 3467/19). Poukazuje na to, že provedení exekuce nemohl v zásadě odmítnout a nařízenou exekuci nemohl nijak ovlivnit, přičemž během ní učinil množství právních úkonů a z jeho strany nedošlo k žádnému pochybení. Stěžovatel, jako soudní exekutor, přitom musí hradit hotové výdaje exekuce ze svého majetku, pročež nepřiznání odměny za provedení exekuce představuje zásah do stěžovatelových základních práv. Stěžovatel se dále odvolává na nález Ústavního soudu ze dne 29. 9. 2021 sp. zn. III. ÚS 1536/21, podle něhož je aprobovatelná odpovědnost státu podle zákona o odpovědnosti státu i za činnost soudního exekutora. Stěžovatel konečně porušení svých ústavně zaručených práv spatřuje ve svévolnosti postupu obecných soudů. V této souvislosti zdůrazňuje, že přezkum formálních náležitostí exekučního návrhu a listin k němu připojených z hlediska splnění zákonem stanovených předpokladů pro vedení exekuce provádí exekuční soud. Věcné nedostatky exekučního titulu nelze přenášet do exekučního řízení a soudní exekutor nemůže nahrazovat činnost nalézacího soudu a posuzovat, zda je exekuční titul v souladu s platnou právní úpravou. Viníkem v případě neplatných rozhodčích doložek je stát (prostřednictvím soudů), který exekuci nařídil, soudního exekutora jejím provedením pověřil a následně tuto exekuci zastavil pro nezákonnost. Tuto skutečnost však nelze klást k tíži stěžovateli.


III.
Vyjádření účastníků a vedlejší účastnice řízení

6. Ústavní soud zaslal ústavní stížnost k vyjádření účastníkům a vedlejšímu účastníkovi řízení a od městského soudu si rovněž vyžádal příslušný spis (sp. zn. 230 C 47/2018).

7. Městský soud ve vyjádření pouze odkázal na odůvodnění svého rozhodnutí.

8. Krajský soud taktéž odkázal na odůvodnění svého rozhodnutí. Stručně se vyjadřuje k jednotlivým námitkám stěžovatele. Zdůrazňuje, že vycházel z pravomocného rozhodnutí exekučního soudu ze dne 24. 1. 2018 č. j. 53 EXE 1645/2011-49, kterým byla exekuce zastavena z důvodu neplatnosti exekučního titulu. Krajský soud, stejně jako městský soud, nezjistil žádný důvod, který by stěžovatele po pravomocném zastavení exekuce opravňoval ponechat si vymožené peníze, pročež musel věc posoudit podle ustanovení o bezdůvodném obohacení (viz § 2991 obč. zák.). Nadto zvažoval, zda si ochranu zaslouží více osoba, která byla vystavena neoprávněné exekuci, nebo soudní exekutor, jakožto podnikatel, nesoucí s tím spojená rizika. Stěžovatel si měl být vědom situace, která nastala po vydání usnesení Nejvyššího soudu ze dne 11. 5. 2011 sp. zn. 31 Cdo 1945/2010 a mohl postupovat podle § 39 odst. 2 exekučního řádu a upozornit soud na problém. Stávající věc přitom přesně odpovídá věci řešené v usnesení Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 3467/19.

9. Vedlejší účastník řízení se ve stanovené lhůtě nevyjádřil.

10. Ústavní soud zaslal vyjádření účastníků řízení stěžovateli k replice. Stěžovatel opakovaně zdůrazňuje, že obecné soudy svým výkladem nahrazují zákon a vystavují soudní exekutory neúnosné míře právní nejistoty. Poukazuje na to, že zákonné předpoklady pro nařízení exekuce byly splněny a stěžovatel postupoval v souladu s exekučním řádem. Jestliže byla státem aplikována retrospektivní judikatura týkající se rozhodčích doložek, měl by nést za tuto změnu i odpovědnost. Podle stěžovatele je nepřípustné, aby se na soudního exekutora nahlíželo optikou běžného podnikatele, když jeho postavení je odlišné.


 IV.
Procesní předpoklady řízení před Ústavním soudem

11. Ústavní soud posoudil splnění procesních předpokladů řízení a shledal, že ústavní stížnost byla podána včas oprávněným stěžovatelem, který byl účastníkem řízení, v němž byla vydána soudní rozhodnutí napadená ústavní stížností, a Ústavní soud je k jejímu projednání příslušný; stěžovatel je právně zastoupen v souladu s § 29 až § 31 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu"), a ústavní stížnost je přípustná, neboť stěžovatel vyčerpal všechny zákonné procesní prostředky k ochraně svého práva (§ 75 odst. 1 téhož zákona a contrario).


V.
Posouzení opodstatněnosti ústavní stížnosti

12. Ústavní soud předesílá, že není součástí soustavy soudů [čl. 91 odst. 1 Ústavy České republiky (dále jen "Ústava")] a nepřísluší mu oprávnění vykonávat dozor nad rozhodovací činností obecných soudů. Do rozhodovací činnosti soudů je Ústavní soud v řízení o ústavní stížnosti podle čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy oprávněn zasáhnout pouze tehdy, byla-li pravomocným rozhodnutím těchto orgánů porušena ústavně zaručená základní práva nebo svobody stěžovatele.

13. Stěžovatel brojí proti rozhodnutím, jimiž mu byla uložena povinnost vydat bezdůvodné obohacení spočívající v zadržení částky odpovídající jeho odměně za prováděnou exekuci, která však byla z důvodu neexistence způsobilého exekučního titulu zastavena. Poukazuje přitom na to, že především stát by měl nést odpovědnost za to, že došlo ke změně judikatury, kvůli níž se ukázalo, že prováděná exekuce byla prováděna neoprávněně. Ústavní soud k této argumentaci podotýká, že má-li stěžovatel za to, že není správné (spravedlivé), aby si částku, kterou vymohl na nákladech exekuce, nemohl ponechat a že povinnost k náhradě částky vymožené na náklady exekutora má mít výhradně stát, nejde o argumenty, které by byly v nyní posuzované věci relevantní. Taková argumentace se primárně může uplatnit v případném řízení o náhradě škody podle zákona o odpovědnosti státu, avšak nikoliv v řízení o vydání bezdůvodného obohacení. Nemůže jít totiž ani k tíži povinného (resp. ve stávající věci nástupce povinného), aby nesl náklady exekuce, která neměla být vůbec prováděna.

14. Nadto nelze přehlédnout, že usnesením exekučního soudu ze dne 24. 1. 2018 č. j. 53 EXE 1645/2019-49 bylo exekuční řízení zastaveno a rozhodnuto o nákladech exekuce (tedy o odměně stěžovatele jako soudního exekutora), přičemž stěžovateli byla přiznána na náhradě nákladů exekuce částka ve výši 7 865 Kč, k jejíž úhradě byla zavázána oprávněná. Pokud se stěžovatel domníval, že mu měla být přiznána částka jiná, měl brojit právě proti usnesení exekučního soudu. Vzhledem k tomu, že návrh tehdejšího povinného (Petra Kovácse) na vrácení částky 48 799 Kč vymožené stěžovatelem byl tímto usnesením exekučního soudu zamítnut, byla následně podaná žaloba na vydání bezdůvodného obohacení, které představovalo stěžovatelem zadržené exekučně vymožené finanční prostředky, jen logickým důsledkem tohoto rozhodnutí exekučního soudu.
15. Ústavní soud setrvává na svých závěrech vyslovených ve stěžovatelem kritizovaném usnesení sp. zn. III. ÚS 3467/19, z něhož vyzdvihuje, že náklady za exekuci vedenou na základě nezpůsobilého exekučního titulu (rozhodčího nálezu) nelze přenášet na povinného. Přitom platí, že v řízení o žalobě na vydání bezdůvodného obohacení, má stěžovatel (jako soudní exekutor) postavení běžného účastníka řízení (vystupuje jako soukromoprávní subjekt), a proto i pro něj platí základní zásady vyplývající z občanskoprávních předpisů. Pakliže vymožené plnění zůstalo v dispozici právě stěžovatele (soudního exekutora), je jeho povinnost k vrácení povinností soukromoprávní [viz nález Ústavního soudu ze dne 24. 2. 2015 sp. zn. Pl. ÚS 5/14 (N 44/76 SbNU 609)] a vedlejšímu účastníkovi řízení nelze upírat nárok na jeho vydání.

16. K námitkám stěžovatele, že provedení exekuce nemůže v zásadě odmítnout a nařízenou exekuci nijak ovlivnit Ústavní soud podobně jako ve svém stanovisku ze dne 12. 9. 2006 sp. zn. Pl. ÚS-st. 23/06 (ST 23/42 SbNU 545) a v něm citovaných rozhodnutích poukazuje na zákonnou možnost soudního exekutora požadovat po oprávněném složení zálohy, možnost odmítnout provést požadovaný úkon, nebyla-li záloha složena, využít legitimace k podání návrhu soudu, aby exekuce byla z tohoto důvodu zastavena, popř. návrh nesplňující potřebné náležitosti odmítnout nebo zamítnout [srov. § 90 odst. 3, § 30 písm. b), § 39 odst. 2 a 3 a § 55 odst. 6 exekučního řádu].

17. Vzhledem k tomu, že Ústavní soud neshledal porušení ústavně zaručených práv a svobod stěžovatele, rozhodl o ústavní stížnosti mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu tak, že ji jako zjevně neopodstatněnou odmítl.

Poučení: Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 24. května 2022


Vojtěch Šimíček v. r.
předseda senátu