06.09.2001 Справа №2-2748/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2011 р. Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Науменко А.В.,

при секретарі Коваленко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Шоста Одеська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкоємства за законом, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2, третя особа Шоста Одеська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкоємства за законом. Свої вимоги мотивує тим, що після смерті її рідної сестри ОСОБА_3 залишилось спадкове майно у вигляді однієї житлової кімнати площею 26,9 кв.м. у комунальній квартирі № 14 в будинку № 11 по Італійському бульвару в м. Одесі.

Після смерті ОСОБА_3 позивачка звернулася з заявою до Шостої Одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, але після подачі заяви їй стало відомо про наявність заповіту від 16 вересня 200 року, яким ОСОБА_3 заповіла свою кімнату в комунальній квартири № 14 в будинку № 11 по Італійському бульвару в м. Одесі відповідачу ОСОБА_2 з яким ніколи не спілкувалася та не мала спільних інтересів. Вважає, що ОСОБА_3 перебуваючи тимчасово в стані стресу, переживань після смерті та похорон свого чоловіка склала заповіт, який не відображає справжньої її волі, не є справедливим, а також вважає що її сестра піддалась впливу ОСОБА_4, яка умовила її ОСОБА_3 скласти заповіт на користь її сина ОСОБА_2 Просить визнати заповіт недійсним та визнати за нею право на спадкування за законом.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_5 позов підтримали просять його задовольнити та постановити рішення.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судове засідання зявився, проти позову заперечував, пояснивши суду, що 06 вересня 2004 року ОСОБА_3 склала заповіт на користь ОСОБА_2, яке було завірено нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори без будь яких перешкод, це свідчить про це що ніяких стресових станів замічено не було, на протязі тривалого часу, а саме з моменту підписання заповіту (06 вересня 2004 року) по день смерті ОСОБА_3 (серпень 2006 року).

Представник Шостої Одеської державної нотаріальної контора в судове засідання не зявилася, була повідомлена належним чином, просили розглянути справу без присутності представника.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду підтвердила, що знала ОСОБА_3 з 1975 року, так як проживала з неї в однієї комунальній квартирі; позивачка ОСОБА_1, була сестрою ОСОБА_3 та постійно приїжджала до неї в гості; свідка ОСОБА_4 бачила в квартирі декілька разів, коли вона приходила до померлої ОСОБА_3;

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8, яка була подругою померлої у судовому засіданні суду пояснила, що після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 була розгубленою, нервовою, часто хворіла, але дивин в поведінці ОСОБА_3 не помічала. Відповідача ОСОБА_2 не знає, на похоронах його не бачила, про заповіт узнала на поховані ОСОБА_3 Показала суду, що після смерті чоловіка ОСОБА_3, дуже хвилювалася, як що вона захворіє, то хто буде за неї доглядати, міркувала про те що може написати заповіт на кого то, а також міркувала про те що у ОСОБА_2 є машина і він може й продуктів привести і в лікарню відвести.

Допитані в судовому засіданні лікар судебно-психіатричний експерт ОСОБА_9 та психолог судовий експерт ОСОБА_10 проаналізувавши ситуацію та зміст правового акту, який вчинила ОСОБА_3 16.09.2011 року, показали, що у предявлених матеріалах цивільної справи не міститься яких не будь медичних довідок або документів про прибування ОСОБА_3 в психіатричних установах, на обліку у врача-психіатра по поводу психічного розладу не перебувала.

Відповідно презумпції психічного здоровя особа вважається психічно здоровим та спосібним усвідомлювати значення своїх дії та керувати ними, поки не буде доказано зворотне в порядку, встановленим діючим законодавством. Свідки по справі показали, що ОСОБА_3 тяжко переносила хворобу та смерть чоловіка, була в стресовому стані, розгубленої, вбитою горем, нервової, падала в непритомність, але ці свідчення не підтверджуються медичної амбулаторної карточкою ОСОБА_3 в якої не міститься ні яких даних яки би вказували на психічний стан ОСОБА_3Також згідно медичної амбулаторної карточки поліклініки № 2 м. Одеси ОСОБА_3 до лікаря зверталася рідко.

Тривала, тяжка хвороба її чоловіка та його безпомічний стан являлись стресовим довготривалим фактором, який обумовлював знижений настрій ОСОБА_3 погіршення її самопочуття, що й підтверджують свідки по справі. Але той факт, що ОСОБА_3 не припиняла працювати бухгалтером до самої смерті та не попадала в поле зору лікарів невропатолога та психіатра, а також відсутність будь-якої документації яка би свідчила о наявності у неї психічного розладу може указувати тільки на відсутність у неї депресивного стану психотичного рівня, яке би виключало би її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків та дослідивши матеріали справи з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 02 грудня 2006 року померла ОСОБА_3, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції 04.12.2006 року в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 10990. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді однієї житлової кімнати площею 26,9 кв.м. в комунальній квартири № 14 в будинку № 11 по Італійському бульвару в м. Одесі.

15.09.2004 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 та зареєстрований в реєстрі за № 6-1971, згідно якого все своє майно вона заповіла ОСОБА_2 відповідачу по справі. Приватним нотаріусом було встановлено особу заповідача, перевірено його дієздатність та розяснено заповідачу зміст ст. ст. 1233,1235, 1241 ЦК України.

Після смерті спадкодавця відповідач ОСОБА_2 вступив у спадщину і одержав свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, на яку посилається позивач в своєму позові, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійснимивід 06.11.2009 року № 9, визначено, що норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Таким чином, позовна вимога про визнання заповіту, вчиненого ОСОБА_3 16.09.2004 року під впливом обману, недійсним з підстав, визначених ст.230 ЦК України, не підлягає до задоволення, оскільки заповіт є одностороннім правочином.

Згідно ст. 1247 ЦК заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Відповідно до вимог ст. 1257 ЦК України, на яку посилається позивач у своєму позові, заповіт може бути визнано недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту, спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Позивачем відповідно до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України, не доведено в судовому засіданні наявність будь-якого психічного або фізичного впливу з боку спадкоємця ОСОБА_2, чи іншої особи на спадкодавця ОСОБА_3 по вчиненню правочину, тобто заповіту від 15.09.2004 року. Волевиявлення спадкодавця було вільним та направлено на укладання заповіту на імя саме відповідача ОСОБА_2. Між укладанням заповіту та смертю заповідача пройшло майже два роки, за цей строк заповідач мав можливість скасувати чи змінити оскаржуваний заповіт.

Згідно до висновків судової експертизи № 450від 30 травня 2011 року та показаннями свідків по справі не доведенні наявність у ОСОБА_3 психічного розладу депресивного стану психотичного рівня, яки виключали би її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні вимоги про визнання заповіту недійсним та похідної від неї вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10. 11, 60, 130, 174, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Шоста Одеська державна нотаріальна контора про визнання заповіту померлої ОСОБА_12 недійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкоємства за законом - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Приморського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.В. Науменко