Суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.
18 березня 2026 року
справа № 202/1322/17
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до судуз позовом, у якому просив визнати недійсним з моменту його вчинення договір дарування 96/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 05 квітня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кучмій Н. В., зареєстрованого за реєстровим № 991;
припинити за ОСОБА_3 право власності на 96/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований за вказаною адресою;
скасувати державну реєстрацію права власності на 96/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ;
повернути сторони - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором дарування 96/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 05 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кучмій Н. В., зареєстрованого за реєстровим № 991 у первісний стан та зобов`язати їх повернути однин одному все одержане на виконання цього договору;
здійснити поділ спільного майна подружжя, виділити у власність та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину в частки 96/100 житлового будинку АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що він і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано у 2008 році. Під час шлюбу подружжя придбало 96/100 частини житлового будинку АДРЕСА_2 та земельну ділянку, на якій розташований будинок.
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська заочним рішенням від 20 березня 2017 рокупозов задовольнив у повному обсязі.
Рішення суду першої інстанції мотивоване обґрунтованістю позовних вимог.

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 29 квітня 2024 року заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Ліфлянчика С. І. про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2017 року залишив без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції адвокат Ліфлянчик С. І. як представник ОСОБА_3 , звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 04 червня 2024 року справу прийняв до провадження та призначив до розгляду.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 10 вересня 2024 року зупинив апеляційне провадження у справі до вступу та залучення до участі у справі правонаступників після смерті позивача ОСОБА_1 .

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 17 жовтня 2024 рокузалучив до участі у справі як правонаступників позивача ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 . Поновив провадження у справі та призначив справу до апеляційного розгляду.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_4 звернулася до апеляційного суду із заявою про відмову від позову.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 29 жовтня 2024 рокузаяву ОСОБА_4 про відмову від позову задовольнив. Прийняв відмову позивача ОСОБА_4 від позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус ДМНО Кучмій Н. В., про визнання договорів дарування недійсними та поділ майна подружжя. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2017 року визнав нечинним та закрив провадження у справі.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_4 як правонаступник позивача подала заяву про відмову від позову, яку підтримала у судовому засіданні.

Із касаційною скаргою на ухвалу апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року звернувся ОСОБА_6 , як особа, яка не брала участі у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції вирішив питання про його права, свободи та інтереси, оскільки ОСОБА_6 є власником 12/25 частини житлового будинку АДРЕСА_1 і 12/25 частини земельної ділянки, які розташовані на АДРЕСА_1 на підставі договорів міни і дарування від 12 травня і 27 травня 2017 року, укладених з ОСОБА_1 .

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 18 березня 2026 рокузакрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року у справі.

Ухвала Верховного Суду мотивована тим, що відсутні підстави вважати, що прийняття апеляційний судом відмови позивача від позову у цій справі стосується ОСОБА_6 .

Не можемо погодитись з такими висновками колегії суддів та наявністю підстав для закриття касаційного провадження з наступних міркувань.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Європейська конвенція з прав людини у статті 6 також гарантує, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Європейської конвенції з прав людини, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Отже, право, зокрема власника майна, на звернення до суду за захистом свого права власності гарантовані як Основним законом так і Європейською конвенцією. Забезпечення судами його реалізації відповідатиме основному принципу цивільного судочинства - верховенство права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є також забезпечення права на апеляційний перегляд справи та забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (частини друга, третя статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (частини перша, третя, п`ята статті 4 ЦПК України).

У цій справі апеляційний суд визнав нечинним рішення суду першої інстанції, за яким ОСОБА_1 міг розпоряджатись спільним сумісним майном, та яке в подальшому, ще до ухвалення апеляційним судом рішення, відчужив ОСОБА_6 .

Визнання нечинним рішення, яке було підставою для подальшого виникнення права власності у ОСОБА_8 , без залучення його до участі у справі, фактично створює передумови для позбавлення його майна без надання можливості бути вислуханим у суді, що суперечить засадам цивільного судочинства, зокрема принципам змагальності сторін і справедливого судового розгляду.

Крім того, у провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська є позов (справа № 202/13536/24) ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна, яке є також предметом спору у цій справі.

Апеляційний суд, всупереч статті 365 ЦПК України, не розглянув питання щодо залучення ОСОБА_6 до участі у справі, хоча вирішено спір щодо права власності на майно, яке вже належало ОСОБА_6 на момент ухвалення рішення, позбавивши останнього права на судовий захист.

В свою чергу касаційний суд не забезпечив права на судовий захист у цій справі власника предмета спору ОСОБА_6 , закривши касаційне провадження за його скаргою.

Враховуючи фундаментальні принципи як діючого законодавства так і міжнародного права, що кожна особа має право на судовий захист своїх порушених прав, зокрема і права власності, на участь у розгляді своєї справи, на оскарження ухваленого в ній рішення і ці права гарантуються та захищаються державою, відмова заявнику як власнику майна, яке є предметом спору у праві на оскарження судового рішення, у справі у якій він участі не брав, предстати перед судом та бути почутим, не відповідає принципу верховенства права, вищенаведеним нормам законів України так і статтям 6, 13, статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко