УХВАЛА

06 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 479/294/25

провадження № 61-3953ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Мартєва С. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кравченко Олександр Сергійович, на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 06 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі - ТОВ «Агрофірма Корнацьких»), ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним.

Позову заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 5,1506 га, з кадастровим номером :02:000:0123, а ОСОБА_2 на праві приватної власності - земельна ділянка, площею 5,1507 га, з кадастровим номером :02:000:0122, які розташовані в межах території Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області (раніше Багачівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області), що були успадковані ними після смерті матері ОСОБА_4 .

10 жовтня 2003 року ОСОБА_4 видала на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» доручення серії ВАР № 521135, яким вона уповноважила вказаних осіб бути її представниками з усіма повноваженнями з питань користування та розпорядження нележних їй на підставі державних актів на право власності на землю серії МК № 088081, № 088082 земельних ділянок. Вказана довіреність укладена в письмовій формі, посвідчена нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В. А. та зареєстрована в реєстрі за № 8321.

01 січня 2005 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладено договір оренди землі № 120/К щодо вказаних земельних ділянок строком на 50 років.

Позивачки зазначали, що під час укладання правочину ОСОБА_4 особисто не була присутньою, їй не був наданий примірник договору. Крім того, укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_3 визнав істотні умови договору самостійно, попередньо не погодивши їх з ОСОБА_4 . Разом з тим, як позивачкам згодом стало відомо, на час укладання договору ОСОБА_3 був директором ТОВ «Юридична фірма Корнацьких», засновником якої є ОСОБА_6 . У зазначеному дорученні, крім ОСОБА_3 , повіреною особою, яка б мала діяти в інтересах ОСОБА_4 , виступав ще й ОСОБА_7 , який на час видачі ним доручення, був генеральним директором ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважали, що, отримуючи від

ОСОБА_4 доручення щодо вчинення від її імені будь-яких дій відносно належних їй земельних ділянок, ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та

ОСОБА_6 керувалися не її інтересами, як орендодавиці, а цілеспрямовано вчиняли всі можливі дії на передачу земельної ділянки у користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на вигідних для останнього умовах, так як були на той час у тісному трудовому зв`язку з ОСОБА_6 , який є засновником ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та ТОВ «Юридична фірма Корнацьких». Таким чином, позивачки вважають, що на час укладання оспорюваного договору існувала зловмисна домовленість між зазначеними особами, та недотриманням прав ОСОБА_4 .

Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд визнати недійсним договір оренди землі № 120/К, укладений 01 січня 2005 року між ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та ОСОБА_4 , в особі

ОСОБА_3 , який діяв на підставі доручення ВАР № 521135, виданого

10 жовтня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В. А., зареєстрованого в реєстрі за № 8321, відносно земельних ділянок, площею 5,1506 га, з кадастровим номером :02:000:0123, та площею

5,1507 га, з кадастровим номером :02:000:0122, які розташовані в межах території Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області (раніше Багачівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області).

Кривоозерський районний суд Миколаївської області рішенням

від 06 листопада 2025 року (у складі судді Репушевської О. В.) у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовив.

Миколаївський апеляційний суд постановою від 25 лютого 2026 року (у складі колегії суддів Локтіонової О. В., Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.) рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 06 листопада

2025 року залишив без змін.

25 березня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат

Кравченко О. С., через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 06 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року, в якій заявниця просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

У пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Кривоозерський районний суд Миколаївської області ухвалою від 05 березня 2025 року справу № 479/294/25 призначив до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України

(є конституційним) пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема малозначних справ; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Велика Плата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі

№ 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) виснувала, що у процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання недійсним договору оренди землі, вчиненого представником на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

З огляду на резолютивну частину постанови Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року, постанова апеляційного суду може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії»,

заява № 40160/12, від 05 квітня 2018 року).

Верховний Суд, враховуючи засади змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, дослідив та взяв до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Отже, зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюється й на стадію касаційного провадження.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявниця не навела. Таких випадків суд касаційної інстанції не встановив.

Верховний Суд зауважує, що зазначення підстав касаційного оскарження є лише вимогою до форми та змісту касаційної скарги відповідно до цивільного процесуального закону, проте не є безумовною підставою для відкриття провадження в справі на рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 2011 року у справі «Добріч проти Сербії» (заяви № 2611/07 та № 15276/07) зазначив, що «застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього».

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (рішення у справах «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства», заява № 8225/78, від 28 травня 1985 року; «Файєд проти Сполученого Королівства», заява № 17101/90,

від 21 вересня 1994 року).

На підставі викладеного, Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кравченко Олександр Сергійович, на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 06 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв