Єдиний унікальний номер справи № 757/5611/24-ц
Провадження № 22-ц/824/2712/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

02 квітня 2024 року позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно з договором позики від 11 березня 2021 року ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 прийняв у позику грошові кошти у розмірі 300 000, 00 доларів США, які останній зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 11 вересня 2021 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, його спадкоємцем є ОСОБА_2 .

У порушення умов договору позики, грошові кошти не повернуто у зв`язку із чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем, як спадкоємцем ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер і спадкоємцем якого є ОСОБА_2 , що складається з суми позики у розмірі 11 256 000, 00 грн, що становить еквівалент 300 000, 00 доларів США, неустойку у розмірі 97 476 960, 00 грн, інфляційні втрати у розмірі 4 249 825, 65 грн, три відсотки річних у розмірі 801 117, 30 грн, нараховані за період з 12 вересня 2021 року по 25 січня 2024 року.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2024 року позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача суму позики у гривні у розмірі 11 256 000, 00 грн, що становить еквівалент 300 000, 00 доларів США, неустойку у розмірі 18 572 400, 00 грн, інфляційні втрати у розмірі 739 474, 43 грн, три відсотки річних у розмірі 152 649, 86 грн, судовий збір 15 745, 60 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 18 вересня 2025 року відповідач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

11 березня 2026 року до апеляційного суду від позивача направлено клопотання про призначення посмертної судової почеркознавчої експертизи.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 12 березня 2026 року з`явилися представник позивача ОСОБА_4 , який просив апеляційний суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, та представник відповідача ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд її задовольнити та скасувати оскаржуване рішення.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи 11 березня 2021 року ОСОБА_3 і ОСОБА_1 уклали договір позики. Відповідно до пункту 1 договору позики від 11 березня 2021 року позикодавець ( ОСОБА_3 ) передав, а позичальник ( ОСОБА_1 ) прийняв у позику грошові кошти у сумі 300 000, 00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 11 вересня 2021 року.

Згідно з пунктом 2 договору позики повернення позиченої суми грошових коштів повинне проходити у готівковій формі у місті Києві у доларах США.

За пунктом 4 договору у разі несвоєчасного повернення грошових коштів за даним договором позичальник сплачує позикодавцю за кожен день прострочення неустойку у розмірі 1 % від позиченої суми.

Своїм підписом у договорі позичальник підтвердив факт отримання грошових коштів від позикодавця, згідно з пунктом 9 договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позикодавець ОСОБА_3 помер.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грушицькою В. В. відкрита спадкова справа 11 липня 2023 року за № 19/2023.

Дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , яка є єдиною спадкоємицею, вступила у спадщину після смерті чоловіка.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що відповідач ОСОБА_1 не виконав належним чином свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів у розмірі 300 000,00 доларів США, отриманих за договором позики від позикодавця ОСОБА_3 , у зв`язку із чим виникла заборгованість; встановивши факт переходу до позивача ОСОБА_2 як спадкоємця прав кредитора, суд дійшов висновку про наявність у неї права вимагати виконання зобов`язання відповідачем; суд визнав доведеним факт порушення відповідачем грошового зобов`язання та, керуючись положеннями ЦК України щодо належного виконання зобов`язань, наслідків їх порушення, а також спеціальними нормами щодо відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення суми боргу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, а також неустойки, однак з урахуванням обмежень щодо нарахування відповідальності у період дії воєнного стану підлягають стягненню такі платежі лише за період до 24 лютого 2022 року, у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судових рішень виключно в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та розглядає лише ті доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не виходячи за їх межі та не бере до уваги інші доводи, які не були належно відображені у відповідному процесуальному зверненні.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне:

Позивачем заявлено вимоги про стягнення позики, наданої в доларах США, у гривневому еквіваленті за курсом НБУ, при цьому додатково заявлено вимогу про стягнення інфляційних втрат.

Суд першої інстанції зазначив, що позика була надана в доларах США та підлягала поверненню у цій валюті, водночас, виходячи з валютного характеру зобов`язання та вимог законодавства щодо виконання грошових зобов`язань на території України в національній валюті, дійшов висновку про визначення до стягнення суми боргу в гривневому еквіваленті за курсом НБУ та додатково стягнув інфляційні втрати.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня, яка є єдиним законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, зокрема відповідно до статті 192 ЦК України, статті 193, частини четвертої статті 524 ЦК України, спеціального законодавства у сфері валютного регулювання. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у гривні, проте сторони можуть визначити його грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання підлягає виконанню у гривнях, при цьому допускається визначення еквіваленту в іноземній валюті із перерахунком за офіційним курсом НБУ на день платежу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у разі прострочення виконання грошового зобов`язання боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та три проценти річних. Водночас індекс інфляції характеризує знецінення саме національної грошової одиниці - гривні, а тому індексації підлягає виключно гривня, тоді як іноземна валюта індексації не підлягає.

Отже, положення щодо стягнення інфляційних втрат застосовуються лише у випадку зобов`язань, визначених у гривнях, тоді як у разі визначення грошового зобов`язання з еквівалентом в іноземній валюті інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти компенсуються застосуванням валютного еквівалента. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат з огляду на прострочення виконання грошового зобов`язання, не надав належної оцінки доводам щодо неможливості їх стягнення у випадку, коли зобов`язання визначене в іноземній валюті, але заявлене до стягнення у гривневому еквіваленті, у зв`язку з чим безпідставно задовольнив відповідні позовні вимоги.

При цьому позивач, визначаючи суму заборгованості у гривнях як еквівалент суми в доларах США за курсом НБУ на момент звернення до суду, фактично заявив вимогу про стягнення боргу з урахуванням валютного еквівалента, що вже враховує коливання курсу та виключає необхідність додаткової компенсації у вигляді інфляційних втрат. Отже, нарахування інфляційних втрат у такому випадку є необґрунтованим.

Суд першої інстанції неправильно застосував положення частини другої статті 625 ЦК України та дійшов помилкового висновку про можливість стягнення інфляційних втрат у розмірі 739 474,43 грн.

Таким чином апеляційна скарга в частині доводів щодо безпідставності стягнення інфляційних втрат є обґрунтованою, а наведені апелянтом аргументи підлягають врахуванню апеляційним судом, оскільки свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та необґрунтоване нарахування інфляційних втрат за зобов`язанням, визначеним в іноземній валюті з визначенням гривневого еквівалента.

Також апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення неустойки, натомість вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги що їх відсутності.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача неустойку, нараховану за період з 12 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року (за 165 днів), у розмірі 18 572 400,00 грн відповідно до п. 4 договору позики від 11 березня 2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Водночас суд першої інстанції, задовольняючи вказані вимоги, не врахував положення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким встановлено спеціальне регулювання на період дії карантину, запровадженого з метою запобігання поширенню COVID-19, та протягом тридцяти днів після його завершення, зокрема щодо звільнення позичальника від обов`язку сплати неустойки за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики. З огляду на те, що прострочення, за яке нараховано неустойку, припадає на період дії відповідного правового режиму, правові підстави для її стягнення відсутні.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення неустойки та погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та безпідставно задовольнив відповідну позовну вимогу.

Заперечуючи проти позовних вимог, апелянт зазначав, що заборгованість визначена в доларах США, у зв`язку з чим підлягає стягненню саме в іноземній валюті. Колегія суддів зазначає, що дійсно умови договору позики передбачають визначення суми зобов`язання в доларах США, що не виключає можливості її стягнення у відповідній валюті. Водночас чинне законодавство не обмежує право позивача вимагати виконання грошового зобов`язання у національній валюті з визначенням його еквівалента в іноземній валюті. За таких обставин доводи апелянта в цій частині не спростовують правомірності заявлених вимог про стягнення заборгованості у гривневому еквіваленті, а наведене ним обґрунтування щодо неналежності таких вимог апеляційним судом не приймається.

Водночас відповідач заперечував проти вимоги щодо взагалі стягнення основної суми боргу також з інших підстав, які, на переконання апеляційного суду, є належними та такими, що підлягають оцінці. Зокрема, обґрунтовуючи відсутність обов`язку щодо повернення основної суми заборгованості, відповідач посилався на укладення між сторонами Меморандуму.

Так, у відзиві на позовну заяву, поданому 23 лютого 2024 року та оціненому судом першої інстанції, відповідач, заперечуючи проти позову, посилався, зокрема, на Меморандум від 11 березня 2021 року, укладений між сторонами на виконання договору позики, як на підставу для відмови у задоволенні позову, зазначаючи, що вказаний Меморандум є невід`ємно пов`язаним із договором позики та має забезпечувальний характер, оскільки передбачає врегулювання зобов`язань шляхом оформлення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, яке перейшло у власність позикодавця, а тому відсутні підстави для додаткового стягнення грошових коштів; також відповідач вказував на наявність у власності позикодавця (спадкодавця позивача) нерухомого майна, передбаченого Меморандумом, сукупна вартість якого значно покриває суму позики.

Аналогічні доводи щодо правового значення Меморандуму як підстави для відсутності заборгованості та скасування рішення суду наведені відповідачем і в апеляційній скарзі, в якій наголошено на ненаданні судом першої інстанції належної оцінки Меморандуму.

Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, 11 березня 2021 року між ОСОБА_3 (Сторона-1) та ОСОБА_1 (Сторона-2) було укладеного документ під назвою Меморандум.

В п. 1 вказаного Меморандуму сторони підтвердили, що станом на дату цього Меморандуму укладено наступні договори:

- договір позики від 11.03.2021, що посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Шевченко І.Л. за реєстровим № 660, за яким Сторона-1 передає Стороні-2 кошти у сумі 300 000 (триста тисяч) доларів США 00 центів, а Сторона-2 зобов`язується повернути кошти згідно графіку, погодженого Сторонами у вказаному договорі позики;

- договір купівлі-продажу садового будинку від 11.03.2021, що посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Шевченко Е.Л. за реєстровим № 665, за яким Сторона-1 придбає у ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ГУБНИЦЬКИЙ ЗАВОД БУДІВЕЛЬНИХ МАТЕРІАЛІВ» () садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа (кв.м.): 279,1 кв.м., опис об`єкта нерухомості: садовий будинок під літ. «А», тераса під ліг «а», басейн під літ «а», барбекю під літ. «Б». Відчужуваний садовий будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :33:022-6109;

- договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.03.2021, що посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Шевченко І.Л. за реєстровим № 666, за яким Сторона-1 придбає у ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ГУБНИЦЬКИЙ ЗАВОД БУДІВЕЛЬНИХ МАТЕРІАЛІВ» () земельну ділянку площею 0,0248 га, то розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська сільська рада, СТ «МАЯК+», кадастровий номер відчужуваної земельної ділянки -:33.022:6105;

- договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.03.2021, що посвідчений приватним нотаріусом. Київського МНО Шевченко Л. за реєстровим №№ 668, за яким Сторона-1 придбає у ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ГУБНИЦЬКИЙ ЗАВОД БУДІВЕЛЬНИХ МАТЕРІАЛІВ» () земельну ділянку площею 0,0365 га, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська сільська рада, СТ «МАЯК+», кадастровий номер відчужуваної земельної ділянки - :33:022:6161;

- договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.03.2021, що посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Шевченко І.Л. за реєстровим № 667, за яким Сторона-1 придбає У ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ГУБНИЦЬКИЙ ЗАВОД БУДІВЕЛЬНИХ МАТЕРІАЛІВ» () земельну ділянку площею 0,0719 га, до розташована ЗА адресою: Київська область. Вишгородський район, Лебедівська сільська рада. СТ «МАЯК+», кадастровий номер відчужуваної земельки ділянки -:33:022:6109.

Відповідно до п. 2 Меморандуму сторони погодили, що у разі повернення Стороною-2 коштів у сумі 300 000 доларів США 00 центів Стороні-1 у строк до 11 жовтня 2021 року, зобов`язання Сторони-2 за договором позики від 11.03.2021, зазначеному у п. 1 цього Меморандуму, є припиненими.

Згідно п. 3 Меморандуму у випадку, передбаченому п. 2 цього Меморандуму, Сторона-1 зобов`язується здійснити переоформлення Нерухомості, вказаної у п. 1 цього Меморандуму, на користь Сторони-2 або будь-якої іншої третьої сторони, за погодженням із Стороною-2.

Пунктом 4 Меморандуму передбачено, що у випадку, якщо Сторона-2 не здійснює повернення коштів у сумі 300 000 (триста тисяч) доларів США 00 центів Стороні-1 у строк до 11 жовтня 2021 року, зобов`язання Сторони-2 за договором позики від 11.03.2021 року вважаються виконаними та нерухоме майно перераховане в пункті 1 Меморандуму залишається у власності Сторони-1 в рахунок погашення боргу та штрафних санкцій за Договором позики, укладеним між Стороною-1 та Стороною-2.

Згідно п. 5 сторони укладенням даного Меморандуму свідчать про відсутність будь-яких перешкод з їх боку для повного виконання його умов, а кожна Сторона окремо несе відповідальність за невиконання взятих на себе зобов`язань за даним Меморандумом.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, фактично не надав належної правової оцінки Меморандуму від 11 березня 2021 року, на який посилався відповідач як на підставу для відмови у задоволенні позову, не навів у рішенні мотивів відхилення відповідних доводів та не встановив його правового значення для спірних правовідносин, зокрема щодо забезпечувального характеру зобов`язань і впливу на наявність чи відсутність заборгованості за договором позики, що, водночас, не перешкодило суду дійти висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Позивач, у свою чергу, заперечував проти врахування зазначеного Меморандуму, посилаючись на те, що він має характер лише документу про наміри сторін, не є правочином та не створює юридичних наслідків, у зв`язку з чим не може бути врахований при вирішенні спору.

Колегія суддів не погоджується з такою позицією позивача, оскільки зазначені доводи не спростовують правової природи Меморандуму та необхідності його оцінки з точки зору впливу на права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах.

Апеляційний суд зазначає, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їхніх дій, так і певних правових наслідків. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 915/1302/19 та від 18 травня 2023 року у справі № 910/7975/21.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до даного документу іменованого Меморандумом, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на виконання договору позики від 11 березня 2021 року, визначено порядок врегулювання зобов`язань за позикою у сумі 300 000 доларів США, що підлягала поверненню у встановлений строк; при цьому Меморандум встановлює механізм забезпечення виконання зобов`язань позичальника, який полягав у фактичному оформленні правовідносин щодо нерухомого майна шляхом укладення договорів купівлі-продажу; основними умовами передбачено, що у разі повернення позичальником зазначеної суми до 11 жовтня 2021 року зобов`язання за договором позики припиняються та ОСОБА_3 зобов`язується переоформити на користь ОСОБА_1 (або визначеної ним третьої особи) нерухоме майно, визначене Меморандумом, тоді як у разі неповернення коштів у зазначений строк відповідне нерухоме майно залишається у власності ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу та штрафних санкцій, що свідчить про забезпечувальний характер Меморандуму щодо виконання основного зобов`язання, при цьому сторони погодили взаємну відповідальність за невиконання умов, порядок внесення змін та підтвердили відсутність перешкод для виконання зобов`язань.

Тобто, у даному випадку Меморандумом було визначено порядок врегулювання взаємних розрахунків між сторонами, що свідчить про узгодження сторонами конкретних умов виконання зобов`язань. За своїм змістом та правовою природою такий документ не може розглядатися виключно як декларація намірів сторін, оскільки містить істотні умови, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Із суті Меморандуму вбачається, що сторони погодили саме порядок (механізм) виконання зобов`язань за договором позики, зокрема визначили наслідки повернення або неповернення грошових коштів у встановлений строк, що свідчить про його юридично обов`язковий характер для сторін та необхідність врахування при вирішенні спору.

Таким чином, спірний меморандум за своєю правовою природою є двостороннім правочином, яким встановлено взаємні права та обов`язки сторін, спрямовані на настання реальних правових наслідків, а тому висновок позивача про відсутність у нього ознак правочину є необґрунтованим.

Передача нерухомого майна, визначеного у Меморандумі, у власність ОСОБА_3 підтверджується інформаційними довідками № 363996734 від 31 січня 2024 року, № 366899315 від 22 лютого 2024 року та № 366896166 від 22 лютого 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до зазначених довідок право власності за ОСОБА_3 було зареєстровано 11 березня 2021 року саме на підставі договорів купівлі-продажу, зазначених у Меморандумі.

Зазначеним підтверджено факт набуття ОСОБА_3 нерухомого майна.

Таким чином, враховуючи, що нерухоме майно дійсно було набуте ОСОБА_3 , у суду відсутні підстави для неврахування іншої частини даного Меморандуму, а саме щодо того, що у разі погашення заборгованості ОСОБА_3 зобов`язувався здійснити відчуження нерухомого майна ОСОБА_1 (або визначеній ним третій особі); а у разі непроведення розрахунків заборгованості за вказаним договором позики сторони дійшли згоди, що майно залишиться у власності ОСОБА_3 , що припиняє обов`язок відповідача здійснювати розрахунок за договором позики.

Отже, встановлено, що у даному випадку мала місце ситуація, передбачена підпунктами 3-4 Меморандуму. Зокрема, відповідач ОСОБА_1 не здійснив розрахунок перед ОСОБА_3 у визначеному порядку та строки. За таких обставин підлягають застосуванню положення зазначеного Меморандуму, які регулюють правові наслідки невиконання відповідних зобов`язань сторонами.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність у відповідача обов`язку щодо повернення суми боргу по суті, з огляду на пряме застосування умов Меморандуму, що підлягає врахуванню при вирішенні даного спору.

Зазначене, у свою чергу, обґрунтовує відсутність правових підстав для стягнення як суми основної заборгованості, так і будь-яких нарахувань на таку суму, зокрема, трьох відсотків річних.

Колегія суддів не погоджується з доводами позивача щодо недійсності зазначеного правочину - Меморандуму, оскільки він укладений у простій письмовій формі, тоді як договір позики був нотаріально посвідчений, що саме по собі не свідчить про невідповідність Меморандуму вимогам закону.

Оцінюючи Меморандум за його змістом і суттю, колегія суддів доходить висновку, що він не може вважатися зміною, доповненням або виправленням до договору позики. Зазначений документ є самостійним правочином, який визначає порядок здійснення розрахунків за договором позики, а також встановлює обов`язок позикодавця у разі повернення позики здійснити переоформлення нерухомого майна. При цьому Меморандум не змінює істотних умов договору позики, зокрема щодо розміру суми боргу, складу сторін, обсягу заборгованості та строку надання позики.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що Меморандум є складовою частиною договору позики та таким, що підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Крім того, Меморандум не є правочином щодо розпорядження нерухомим майном, оскільки ним лише встановлюється обов`язок позикодавця у майбутньому, у разі належного виконання зобов`язань щодо повернення позики, вчинити дії з переоформлення нерухомого майна, без безпосереднього переходу прав на таке майно чи його відчуження. Відтак, зазначений документ не може кваліфікуватися як правочин щодо нерухомого майна.

Таким чином, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язку укладення такого правочину виключно у нотаріальній формі.

У свою чергу, в Україні діє принцип свободи договору, закріплений цивільним законодавством, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що не суперечать вимогам закону, інтересам держави і суспільства, а також моральним засадам суспільства. Зазначений принцип передбачає право сторін самостійно врегульовувати свої правовідносини, у тому числі шляхом укладення правочинів, які не передбачені прямо законом, але відповідають загальним засадам цивільного права.

Відтак сторони були вправі на власний розсуд визначити форму, зміст та умови Меморандуму як окремого правочину, що регулює їх взаємовідносини, за відсутності імперативної вимоги щодо його нотаріального посвідчення.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції було задоволено клопотання позивача про зобов`язання відповідача надати для огляду оригінал спірного Меморандуму, що було належним чином виконано. Водночас у суді першої інстанції позивачем не заявлялося жодних заперечень чи доводів щодо автентичності підпису ОСОБА_3 на зазначеному документі, як і не порушувалося питання про його оспорювання. Відповідно, клопотання про призначення та проведення судової почеркознавчої експертизи у суді першої інстанції також не заявлялося.

Позивач апеляційної скарги не подавав, відтак жодним чином не спростовував висновки суду першої інстанції, який в своєму рішенні не ставив під сумнів факт існування Меморандуму та його підписання ОСОБА_3 . Крім того, відповідне клопотання про проведення експертизи не заявлялося і на стадії підготовки справи до апеляційного розгляду.

Натомість позивачем 11 березня 2026 року подано до апеляційного суду клопотання про призначення посмертної судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення вирішення питання чи виконано підпис на Меморандумі від імені ОСОБА_3 .

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, зазначає таке:

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Призначення та проведення експертизи є процесуальним способом отримання нового доказу у справі, спрямованим на встановлення обставин. У ході проведення експертизи формується нове доказове джерело - висновок експерта. Такий висновок не замінює інші докази, а доповнює їх, надаючи суду можливість більш повно, всебічно та об`єктивно оцінити фактичні обставини справи. Відтак експертиза виступає інструментом збирання та перевірки доказів, який забезпечує встановлення фактичних даних, що не можуть бути з`ясовані без залучення спеціальних знань, і тим самим сприяє формуванню належної доказової бази для ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У Постанові ВС від 13.01.2021 року у справі №264/949/19 зазначається, що відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд роз`яснив, що тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини справи, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положення про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Водночас заявлене клопотання про призначення експертизи не містить доводів неможливості подання такого клопотання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача.

Більше того, вказане клопотання було подано позивачем 11 березня 2026 року, тоді як ще 11 грудня 2025 року у судовому засіданні за участю представників сторін апеляційним судом було завершено розгляд справи по суті та оголошено перерву перед судовими дебатами. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про подання зазначеного клопотання з порушенням встановлених процесуальних строків і порядку.

У зв`язку з зазначеним колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, виходячи із презумпції правомірності та чинності правочину, яка не була спростована належними та допустимими доказами у встановленому процесуальним законом порядку, а також з урахуванням наведених вище обставин справи, їх сукупної оцінки та правового аналізу доводів сторін, колегія суддів приходить до переконання про відсутність правових та фактичних підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та відмову в задоволенні позову по суті, необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанції у розмірі 18 168,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції в розмірі 18 168 (вісімнадцять тисяч сто шістдесят вісім) грн 00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько