ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 545/304/22

провадження № 61-31сво26

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Фаловської І. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - посадові особи Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Українська залізниця», Вільна профспілка Південної залізниці,

розглянувши справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність посадових осіб Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Українська залізниця», Вільна профспілка Південної залізниці,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року у складі судді Путрі О. Г. та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року у складі колегії суддів Пилипчук Л. І., Карпушина Г. Л., Чумак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, у якій просив:

здійснити судовий контроль за виконанням рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 січня 2024 року;

визнати, що бездіяльність Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Печерський ВДВС у м. Києві) щодо неперерахування коштів, наявних на депозитному рахунку органу державної виконавчої служби, на його користь у розумний строк є перешкодою для виконання рішення суду й непомірно його затягує, чим порушує право на справедливий суд та майнове право, а також не має легітимної мети і поклало на заявника непропорційний тягар, а тому є неправомірною;

застосувати норми Конституції України як норми прямої дії для поновлення порушеного права та зобов`язати Печерський ВДВС у м. Києві поновити вчинення виконавчих дій і перерахувати на його користь кошти в розмірі 17 417,96 грн.

Обґрунтовуючи вимоги скарги, ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 29 січня 2024 року, яке залишене без змін судом апеляційної інстанції, визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Українська залізниця» від 04 січня 2022 року № 02 «Про відсторонення від роботи», стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 19 751,61 грн та судовий збір у розмірі 1 885,60 грн.

Заявник пред`явив виконавчі листи про стягнення середнього заробітку та судового збору, видані місцевим судом 16 травня 2024 року, для примусового виконання до Печерського ВДВС у м. Києві, де постановами державного виконавця від 13 червня 2024 року відкрито виконавчі провадження № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2.

Цього ж дня державний виконавець прийняв постанови про зупинення вчинення виконавчих дій на підставі пункту 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), яким встановлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні зупиняється вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на майно та кошти), боржником за якими є АТ «Українська залізниця».

Зазначав, що боржник АТ «Українська залізниця» здійснив повну сплату коштів згідно з рішенням суду від 29 січня 2024 року, однак державний виконавець коштів на рахунок стягувача так і не перерахував.

Вважав, що такі дії (бездіяльність) Печерського ВДВС у м. Києві є протиправними, незаконними та вчинені всупереч законодавству України, а тому просить захистити порушене право.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Полтавський районний суд Полтавської області ухвалою від 09 вересня 2025 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовив.

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що з огляду на пункт 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII орган державної виконавчої служби не мав правових підстав для перерахування коштів стягувачу до закінчення на території України правового режиму воєнного стану. Тому, за висновками суду, бездіяльність Печерського ВДВС у м. Києві є правомірною, а прийняті постанови про зупинення вчинення виконавчих дій - такими, що відповідають закону.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Полтавський апеляційний суд постановою від 23 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У грудні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким вимоги скарги задовольнити.

Підставою касаційного оскарження вказував відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 47 Закону № 1404-VIII.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що з огляду на добровільне виконання боржником судового рішення шляхом перерахування на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби необхідної суми коштів, йому як стягувачу такі кошти згідно з частиною другою статті 47 Закону № 1404-VIII (яка, на його думку, є спеціальною нормою порівняно з нормами Перехідних положень цього Закону) мали бути перераховані переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби.

Вважає, що встановлені законом обмеження на період тривалості воєнного стану стосуються вчинення виконавцем примусових виконавчих дій, а не перерахування на рахунок стягувача коштів, добровільно внесених боржником з метою виконання судового рішення.

Зазначає, що норма пункту 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII звужує обсяг його конституційних прав і не підлягає застосуванню. Водночас мають бути застосовані норми Конституції України щодо обов`язковості виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

У січні 2026 року Печерський ВДВС у м. Києві подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки ці судові рішення є законними і обґрунтованими. При цьому зазначив, що державний виконавець згідно з нормами пункту 10-3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII не може вчиняти виконавчих дій у провадженнях, в яких боржником є АТ «Українська залізниця», у тому числі дій з перерахування коштів стягувачу. Наведені норми закону є імперативними та підлягають обов`язковому виконанню органами державної виконавчої служби. Як на підтвердження своєї позиції Печерський ВДВС у м. Києві послався на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 березня 2024 року у справі № 159/22/22.

У лютому 2026 року АТ «Українська залізниця» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки ці судові рішення є законними й обґрунтованими. У відзиві боржник посилався на пункт 10-3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII як на обов`язкову підставу для зупинення виконавчих дій. Крім того, боржник вкотре підкреслив, що у повному обсязі та добровільно виконав судове рішення про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

02 лютого 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2026 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2026 року прийнято до розгляду справу № 461/8106/23 та призначено до розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 29 січня 2024 року, яке залишене без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ в. о. начальника виробничого структурного підрозділу «Полтавський центр механізації колійних робіт» філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Українська залізниця» від 04 січня 2022 року № 02 «Про відсторонення від роботи». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 19 751,61 грн. У частині стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць рішення суду допущено до негайного виконання. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 885,60 грн.

16 травня 2024 року Полтавський районний суд Полтавської області видав виконавчі листи № 545/304/22 і № 545/304/22 (про стягнення середнього заробітку і судового збору), які стягувач пред`явив до виконання до Печерського ВДВС у м. Києві.

13 червня 2024 року постановами заступника начальника Печерського ВДВС у м. Києві Коваль Л. В. відкрито виконавчі провадження № НОМЕР_2 і № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчих листів № 545/304/22 і № 545/304/22.

Того ж дня заступник начальника Печерського ВДВС у м. Києві Коваль Л. І. прийняла постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях № НОМЕР_2, № НОМЕР_1. Підставою для зупинення виконавчого провадження визначено пункт 10-3 розділу XIII Закону № 1404-VIII.

08 липня 2024 року на депозитний рахунок відділу в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 боржник вніс кошти в рахунок сплати заборгованості в розмірі 15 900,05 грн, а в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 - у розмірі 1 517,91 грн.

Зазначені кошти стягувачу не перераховані й залишаються на депозитному рахунку органу виконавчої служби.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з посиланням на частину другу статті 403 ЦПК України, колегія суддів вважала, що є підставі для відступу від висновку щодо застосування пункту 10-3 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VII, викладеного колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 березня 2024 року у справі № 159/22/22, про те, що в разі добровільного виконання АТ «Українська залізниця» як боржником у виконавчому провадженні судового рішення шляхом внесення коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби виконавець до закінчення на території України правового режиму воєнного стану за жодних обставин не вправі вчиняти будь-які виконавчі дії, зокрема, перераховувати такі кошти стягувачу та закінчувати виконавче провадження у зв`язку з повним виконанням судового рішення.

На переконання колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, необхідно сформулювати висновки про те, що в разі добровільного (без застосування примусових виконавчих дій чи інших заходів примусового виконання судових рішень) внесення АТ «Українська залізниця» коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби / приватного виконавця з метою виконання судового рішення, яке набрало законної сили, перерахування виконавцем цих коштів стягувачу та закінчення у зв`язку з цим виконавчого провадження не суперечить пункту 10-3 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VII.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла такого висновку.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Зазначене конституційне положення кореспондується з частиною першою статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ у рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У рішенні від 05 липня 2012 року у справі «Глоба проти України» (заява № 15729/07) ЄСПЛ зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують виконання рішень чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Статтею 1 Закону 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 13 Закону № 1404-VIII).

На підставі зазначеного можна зробити висновок, що належне виконання державним виконавцем покладених на нього обов`язків гарантує, зокрема, непорушність майнових прав як стягувача, так і боржника.

Підстави зупинення вчинення виконавчих дій регламентовані статтею 34 Закону № 1404-VIII. Вказана норма визначає виключний перелік підстав зупинення вчинення виконавчих дій, які вчиняються виконавцем шляхом винесення відповідної постанови. Тобто у законодавстві чітко визначені обставини, які можуть бути підставою для зупинення виконавчого провадження, та порядок вирішення питання про зупинення виконавчого провадження, а саме: зупинення виконавчого провадження вирішується безпосередньо виконавцем, на примусовому виконанні якого перебуває виконавче провадження.

За встановленими судами попередніх інстанцій обставинами цієї справи, постановами заступника начальника Печерського ВДВС у м. Києві Коваль Л. В. від 13 червня 2024 року відкрито виконавчі провадження № НОМЕР_2 і № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчих листів № 545/304/22 і № 545/304/22.

Того ж дня заступник начальника Печерського ВДВС у м. Києві Коваль Л. І. прийняла постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях № НОМЕР_2, № НОМЕР_1. Підставою для зупинення виконавчого провадження визначено пункт 10-3 розділу XIII Закону № 1404-VIII.

08 липня 2024 року на депозитний рахунок відділу в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 боржник вніс кошти в рахунок сплати заборгованості в розмірі 15 900,05 грн, а в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 - у розмірі 1 517,91 грн.

Водночас Печерський ВДВС у м. Києві не вчиняє жодних дій для перерахування стягувачу з депозитного рахунка сплачених боржником коштів на виконання судового рішення посилаючись лише на факт зупинення виконавчого провадження на підставі пункту 10-3 розділу XIII Закону № 1404-VIII

Відмовляючи в задоволенні скарги, місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з огляду на пункт 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII орган державної виконавчої служби не мав правових підстав для перерахування коштів стягувачу до закінчення на території України правового режиму воєнного стану. Тому бездіяльність Печерського ВДВС у м. Києві є правомірною, а прийняті постанови про зупинення вчинення виконавчих дій - такими, що відповідають закону.

Зазначений висновок судів попередніх інстанцій є помилковим з огляду на таке.

Згідно із Законом України від 28 липня 2022 року № 2468-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння процесам релокації підприємств в умовах воєнного стану та економічного відновлення держави» (далі - Закон № 2468-IX), який набрав чинності 19 серпня 2022 року, розділ ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII доповнено пунктом 10-3, відповідно до якого тимчасово, на період до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні:

1) зупиняється вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на майно та кошти), боржником за якими є акціонерне товариство «Українська залізниця»;

2) підлягають зняттю арешти, накладені до набрання чинності цим Законом на кошти та майно акціонерного товариства «Українська залізниця» у виконавчих провадженнях.

Для правильного застосування норм закону у справі, що переглядається, необхідно насамперед враховувати мету внесення змін до розділуXIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII та доповнення його пунктом 10-3.

Виходячи зі змісту Закону № 2468-ІХ, його назви, а також переліку документів, до яких цим Законом внесено зміни (сфера його застосування) основною метою його ухвалення була стабілізація економічної ситуації в Україні та вжиття заходів для подолання фінансової кризи, спричиненої повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України.

У пояснювальній записці до Закону № 2468-ІХ зазначено, що існує нагальна потреба у відновленні та інтенсифікації економічної діяльності в державі, забезпеченні перенесення виробництва у безпечні регіони України та швидкого його налагодження на нових виробничих майданчиках. Одним із шляхів організації виробництва на нових майданчиках, пошуку приміщень для перенесення виробництв є прискорена і спрощена приватизація державного майна.

Крім норм щодо вдосконалення приватизаційних процесів у державі, Законом № 2468-ІХ визначено також особливості здійснення виконавчих проваджень, боржником у яких є АТ «Українська залізниця».

Безумовно, діяльність АТ «Українська залізниця» є важливою складовою економіки держави, зокрема, з огляду на монопольне становище товариства на ринку залізничних перевезень. Державаяк єдиний акціонер АТ «Українська залізниця», безсумнівно, заінтересована в підтримці стабільного фінансового стану зазначеної юридичної особи з метою забезпечення її безперервної діяльності, головним напрямом якої є залізничне сполучення по всій території України (зокрема, з прифронтовими територіями), що в умовах воєнного стану (за відсутності цивільного авіасполучення) набуває якісно нового значення.

Очевидно, що основною метою зупинення вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на майно та кошти) у виконавчих провадженнях, боржником за якими є АТ «Українська залізниця», а також зняття всіх раніше накладених арештів на майно вказаної юридичної особи було підтримання фінансової стабільності АТ «Українська залізниця» та усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним безперервної господарської діяльності. Одним з аспектів забезпечення стабільного фінансового стану на підприємстві є збереження коштів цієї юридичної особи, які вона винна за судовими рішеннями, на її рахунках та можливість їх тимчасового (до закінчення воєнного стану) використання у своїй безпосередній діяльності для виконання статутних завдань.

Отже, мета прийняття Закону № 2468-ІХ є зрозумілою, соціально й економічно обґрунтованою та жодним чином не ставиться під сумнів.

У справі, яка переглядається, боржник АТ «Українська залізниця» 08 липня 2024 року з метою виконання судового рішення у справі № 545/304/22, що набрало законної сили, добровільно (до вчинення виконавцем будь-яких дій, спрямованих на виявлення та стягнення з боржника грошових коштів) перерахував на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби кошти, а саме: в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 - в розмірі 1 517,91 грн, 28,28 грн і 339,41 грн - на погашення стягнутого на користь ОСОБА_1 судового збору, а в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 - в розмірі 15 900,05 грн, 3 555,29 грн і 296,27 грн - на погашення стягнутого на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

До того ж АТ «Українська залізниця» сплатило необхідні виконавчі збори та інші обов`язкові платежі, у зв`язку з чим в липні 2024 року звернулося до Печерського ВДВС у м. Києві із заявою про закінчення виконавчого провадження з огляду на повне виконання судового рішення (виконавчих документів).

Тобто АТ «Українська залізниця» як боржник у виконавчому провадженні, очевидно будучи обізнаним зі змістом Законів № 2468-ІХ і № 1404-VIII, а також з тим, що постановами державного виконавця від 13 червня 2024 року зупинено виконавчі дії у виконавчих провадженнях № НОМЕР_2, № НОМЕР_1, добровільно вчинило дії, спрямовані на виконання судового рішення, перерахувавши кошти на рахунок державної виконавчої служби.

Оцінюючи дії державного (приватного) виконавця у спірних правовідносинах, потрібно враховувати, що відповідно до частин першої та другої статті 47 Закону № 1404-VIII грошові кошти, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

Стягувачу - фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі, небанківському надавачу платіжних послуг (заяві про зміну реквізитів рахунка у банку або іншій фінансовій установі, небанківському надавачу платіжних послуг) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

За змістом пункту 13 розділу VII (Облік і звітність за сумами на рахунках органів державної виконавчої служби та приватних виконавців) Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5), державний виконавець невідкладно після ознайомлення з інформацією про надходження коштів (на депозитний рахунок) готує розпорядження, яким визначає належність указаних коштів та спосіб перерахування стягувачу, яке затверджується начальником органу державної виконавчої служби.

Тобто законом визначено, що і в разі, коли кошти з боржника стягнені в примусовому порядку та перераховані на депозитний рахунок виконавчої служби, і в разі, коли боржник добровільно, без вимоги виконавця, виконав судове рішення шляхом перерахування коштів на депозитний рахунок органу виконавчої служби, виконавець зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня перерахувати отримані від боржника кошти стягувачу.

Закон не надає можливості виконавцю притримати кошти, які перебувають на депозитному рахунку виконавчої служби, які вже стягнені чи перераховані на виконання судових рішень.

Отже, залишення коштів, перерахованих АТ «Українська залізниця», на депозитному рахунку органу державної служби не відповідає меті прийняття Закону № 2468-ІХ, а саме: захист інтересів АТ «Українська залізниця» та покращення економічної ситуації в державі, що також не сприяє виконанню судового рішення, яке набрало законної сили та очевидно порушує права стягувача.

Не можна погодитись й з тим, що не виплачені стягувачу кошти зможуть використовуватися АТ «Українська залізниця» в господарській діяльності, адже не існує правового механізму повернення коштів, сплачених на виконання судового рішення у, по суті, зупиненому виконавчому провадженні. Більше того, ці кошти не можуть використовуватися і в діяльності органу виконавчої служби, оскільки згідно з частиною п`ятою статті 47 Закону № 1404-VIII органам державної виконавчої служби та приватним виконавцям забороняється використовувати стягнуті з боржників грошові кошти, що підлягають виплаті стягувачам, на цілі, не передбачені цією статтею.

Тобто, перебування депозитному рахунку виконавчої служби перерахованих боржником коштів не узгоджується правом стягувача на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Верховний Суд наголошує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав, свобод чи інтересів (стаття 2 ЦПК України). Досягнення цієї мети відбувається через дію основоположних засад судочинства, зокрема, верховенства права, рівності сторін та диспозитивності.

З огляду на це тлумачення пункту 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII має відбуватися з урахуванням змісту частин першої та другої статті 47 Закону № 1404-VIII, а саме:

норми пункту 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII направлені на зупинення саме тих виконавчих дій і заходів примусового виконання рішень, які вчиняються виконавцем у примусовому порядку з метою забезпечення виконання судового рішення і спрямовані на виявлення і стягнення майна боржника. Такими діями можуть бути: накладення арешту на майно чи грошові кошти, розшук майна, його реалізація, стягнення чи списання коштів з банківських рахунків тощо;

вчинення АТ «Українська залізниця» як боржником у виконавчому провадженні добровільно дій, спрямованих на виконання судового рішення, зокрема перерахування коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, не суперечить пункту 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII.

Отже, кошти, перераховані добровільно АТ «Українська залізниця» як боржником у виконавчому провадженні на депозитний рахунок виконавчої служби на виконання судового рішення після набрання чинності Законом № 2468-ІХ (тобто після 19 серпня 2022 року), підлягають перерахуванню стягувачу відповідно до статті 47 Закону № 1404-VIII.

У такому разі державний/приватний виконавець має поновити виконавче провадження (якщо воно зупинене) і вчинити дії щодо перерахування відповідних коштів стягувачу з подальшим зупиненням виконавчих дій на підставі пункту 10-3 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, а в разі наявності на те відповідних підстав, визначених Законом № 1404-VIII - закінчити виконавче провадження.

Зазначене відповідає меті здійснення виконавчого провадження - виконання судового рішення в розумний строк.

Водночас невиправдане зволікання з перерахуванням стягувачу коштів, які розміщені на депозитному рахунку, лише з посиланням на факт зупинення виконавчого провадження на строк до припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні, тобто на невизначений тривалий час, не відповідає Конституції України, Конвенції та Закону № 1404-VIII

Згідно з частиною другою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог скарги в частині визнання неправомірною бездіяльності Печерського ВДВС у м. Києві щодо неперерахування коштів, наявних на депозитному рахунку органу державної виконавчої служби та зобов`язання посадових осіб Печерського ВДВС у м. Києві поновити вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 і перерахувати на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 17 417,96 грн, які розміщені на депозитному рахунку виконавчої служби.

Водночас в задоволенні інших вимог скарги слід відмовити, оскільки вони не відповідають статті 451 ЦПК України.

Щодо відступлення від правових висновків

Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з посиланням на частину другу статті 403 ЦПК України, колегія суддів вважала, що є підстави для відступу від висновку щодо застосування пункту 10-3 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VII, викладеного колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 березня 2024 року у справі № 159/22/22, про те, що в разі добровільного виконання АТ «Українська залізниця» як боржником у виконавчому провадженні судового рішення шляхом внесення коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби виконавець до закінчення на території України правового режиму воєнного стану за жодних обставин не вправі вчиняти будь-які виконавчі дії, зокрема, перераховувати такі кошти стягувачу та закінчувати виконавче провадження у зв`язку з повним виконанням судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК Українисуд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень (пункт 49) зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.

Задля гарантування юридичної визначеності Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної правової підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від викладеного раніше висновку можуть бути: вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18 (пункти 43-45), від 05 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц, провадження № 14-396цс18 (пункти 43-44) і № 818/1688/16, провадження № 11-892апп18 (пункти 44-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18, провадження № 14-66цс19 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19 (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11, провадження № 14-308цс19 (пункт 24)).

У рішенні від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» («Chapman v. the United Kingdom», заява № 27238/95, пункт 70) ЄСПЛ наголосив, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

З урахуванням висновків, зроблених у цій постанові, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду встановила наявність підстав для відступу від правового висновку, викладеного у постанові від 14 березня 2024 року у справі № 159/22/22.

Висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду щодо застосування норм права

Згідно з частиною другою статті 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду з метою забезпечення єдності та сталості судової практики вважає за можливе сформулювати висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зазначивши таке.

В разі добровільного внесення боржником - АТ «Українська залізниця» коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби/приватного виконавця з метою виконання судового рішення, яке набрало законної сили, поновлення виконавчого провадження для перерахування виконавцем коштів стягувачу та закінчення у зв`язку із цим виконавчого провадження, за наявності відповідних підстав, не суперечить пункту 10-3 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VII.

Керуючись статтями 400, 402, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року скасувати.

Скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність посадових осіб Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Українська залізниця», Вільна профспілка Південної залізниці задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо неперерахування коштів, наявних на депозитному рахунку органу державної виконавчої служби, на користь ОСОБА_1 .

Зобов`язати посадових осіб Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) поновити вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 і перерахувати на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 17 417,96 грн, які розміщені на депозитному рахунку виконавчої служби.

В задоволенні іншої частини вимог скарги ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийА. Ю. Зайцев
Судді:А. І. Грушицький
В. І. Крат Д. Д. Луспеник
Є. В. Синельников І. М. Фаловська М. Є. Червинська