ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 497/132/23

провадження № 61-16139св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого- Луспеника Д. Д.,

суддів:Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач- ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - Військова частина НОМЕР_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., Вадовської Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення проживання дитини з батьком.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 28 квітня 2021 року між ним та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .

Вказував на те, що у зв`язку з постійними конфліктами та суперечками, різними поглядами на сімейні взаємовідносини спільне життя з ОСОБА_2 не склалося. Шлюбні відносини припинені, спільне господарство сторони не ведуть, проживають окремо, подальше спільне життя та збереження сім`ї, на його думку, неможливе, а тому наявні підстави для розірвання шлюбу.

Зазначав, що між ним та відповідачкою досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини разом із ним (батьком), тобто спір щодо місця проживання дитини відсутній.

Вказував на те, що за відсутності спору щодо того, з ким із батьків буде проживати дитина, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Зазначав, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України, а тому має можливість утримувати та виховувати дитину, зокрема, матеріально.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою та залишити проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 03 березня 2023 року у складі судді Висоцького С. О. позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення проживання дитини з батьком задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 28 квітня 2021 року у Болградському районному відділі реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 44.

Шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено проживати з батьком ОСОБА_1 за адресою його проживання: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права.

Залишаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції виходив із того, що між батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18 січня 2023 року був укладений нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, згідно з яким батьки домовились про місце проживання дитини, порядок здійснення батьківських прав батька та матері, яка проживає окремо. Цим договором сторони визначили місце проживання дитини з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , права та обов`язки сторін. Відповідачка визнала вимоги позивача,тобто спір про визначення місця проживання дитини відсутній. Проживання дитини з батьком не позбавляє матір брати участь у її вихованні та розвитку.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року поновлено представнику Військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ) строк на апеляційне оскарження рішення Болградського районного суду Одеської області від 03 березня 2023 року, зупинено дію рішення Болградського районного суду Одеської області від 03 березня 2023 року та відкрито апеляційне провадження у справі.

Поновлюючи ВЧ НОМЕР_1 строк на апеляційне оскарження рішення Болградського районного суду Одеської області від 03 березня 2023 року, апеляційний суд виходив із того, що строк пропущений з поважних причин, оскільки ВЧ НОМЕР_1 участі у розгляді справи не брала, однак оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки.

Суд апеляційної інстанції врахував, що ОСОБА_1 станом на час подачі позову був військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 з 17 листопада 2022 року, що підтверджується витягом із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 . Отримання ОСОБА_1 можливості звільнитися з військової частини на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 03 березня 2023 року суттєвим чином послаблює боєздатність військової частини, в якій він проходив службу за мобілізацією.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 , особи, яка не брала участі у справі, задоволено частково

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 03 березня 2023 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення проживання дитини з батьком скасовано.

У цій частині ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення проживання дитини з батьком відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВЧ НОМЕР_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 611,00 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення проживання дитини з батьком та відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції, задовольняючи ці позовні вимоги, керувався виключно фактом визнання позову відповідачкою, не встановивши при цьому обставин справи, які підлягають урахуванню при вирішенні спору зазначеної категорії, та не надавши оцінку інтересам дитини, залишивши таким чином поза увагою мету поданого позову. Суд першої інстанції при розгляді справи не надав оцінки спроможності/неспроможності кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; не встановив рівень емоційних стосунків між дитиною і кожним з батьків; не залучив до участі у справі орган опіки та піклування, який мав надати до суду висновок щодо сімейної ситуації.

Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 на момент звернення до суду з позовом у цій справі був військовослужбовцем Збройних Сил України, зарахований до списків та призначений на посаду оператора комплексу радіоелектронної боротьби з БПЛА ВЧ НОМЕР_1 . Звертаючись до суду з позовом про залишення місця проживання дитини з ним, позивач мав на меті встановлення факту самостійного виховання ним дитини, а після ухвалення судом першої інстанції судового рішення про задоволення таких вимог подав до ВЧ НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі цього рішення суду.

Виходячи з вказаних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення, яке стосується порядку звільнення військовослужбовця з військової служби, а отже це стосується прав та обов`язків ВЧ НОМЕР_1 , у складі якої позивач проходив військову службу, а тому наявні правові підстави для перегляду оскарженого судового рішення по суті в частині визначення місця проживання дитини з батьком.

Апеляційний суд зазначив, що позов про визначення місця проживання малолітньої дитини у цій справі фактично пред`явлений військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно, доведеним є той факт, що визначення місця проживання дитини з батьком переслідує мету, відмінну від мети захисту інтересів малолітньої дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У грудні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Судові рішення в частині розірвання шлюбу в касаційному порядку не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що постанова суду апеляційної інстанції не розкриває механізмів застосування норм Сімейного кодексу України в сукупності з правовим висновком Верховного Судувід 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та не розмежовує порядку розгляду вимоги про визначення місця проживання дитини та вирішенням питання залишення дитини з батьком за відсутності спору між батьками.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що він (позивач) не заявляв позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком, а просив вирішити питання про залишення проживання дитини з батьком, яке було обґрунтовано посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), в якому зазначено, що «за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами».

Апеляційний суд не врахував, що обов`язкова участь органу опіки та піклування визначена за умови наявного спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, натомість у цій справі спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини немає.

Крім того, військова частина не може бути суб`єктом права у шлюбних відносинах.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19).

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У січні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2026 року справу призначено до розглядуколегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3

18 січня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений нотаріально посвідчений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, згідно з умовами якого батьки домовились про місце проживання дитини, порядок здійснення батьківських прав батька та матері, яка проживає окремо. Договором сторони визначили місце проживання дитини з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , права та обов`язки сторін.

ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, зарахований до списків та призначений на посаду оператора комплексу радіоелектронної боротьби з БПЛА ВЧ НОМЕР_1 .

У березні 2023 року відповідачка подала до суду першої інстанції заяву про визнання позову у повному обсязі.

ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення з лав Збройних Сил від 06 квітня 2023 року, який був зареєстрований 07 квітня 2023 року за вх. № 2197, до якого додав, зокрема, рішення Болградського районного суду Одеської області від 03 березня 2023 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Залишаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції виходив із того, що між батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18 січня 2023 року був укладений нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, відповідачка визнала вимоги позивача, тобто спір про визначення місця проживання дитини відсутній.

В апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржила особа, яка не брала участі у розгляді справи, посилаючись на зловживання позивачем своїми процесуальними правами, штучний характер спору та вирішення питання, яке прямо вливає на права та обов`язки ВЧ НОМЕР_1 щодо звільнення позивача з військової служби, що під час дії особливого періоду належить до виключних повноважень посадових осіб ВЧ НОМЕР_1 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду та перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку.

Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує, у тому числі відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина, держави.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 на момент звернення до суду з позовом у цій справі був військовослужбовцем Збройних Сил України, зарахований до списків та призначений на посаду оператора комплексу радіоелектронної боротьби з БПЛА ВЧ НОМЕР_1 . Звертаючись до суду з позовом про залишення місця проживання дитини з ним, позивач по суті мав на меті встановлення факту самостійного виховання ним дитини, а після ухвалення судом першої інстанції судового рішення про задоволення таких вимог пред`явив до ВЧ НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі цього рішення.

Виходячи з вказаних обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції прийняв судове рішення, яке стосується порядку звільнення військовослужбовця з військової служби, а отже, це стосується прав та обов`язків ВЧ НОМЕР_1 , у складі якої позивач проходив військову службу, а тому правильно переглянув оскаржене судове рішення суду першої інстанції по суті.

Сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Апеляційний суд звернув увагу на те, що фактично у цій справі позовні вимоги про залишення місця проживання дитини з батьком заявлені військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Подібний за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23 (провадження № 61-17583св23), від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25 (провадження № 61-7345св25), від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23 (провадження № 61-17548св23).

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені висновки апеляційного суду не є єдиною підставою для відмови у задоволенні цих позовних вимог і погоджується з висновком апеляційного суду у сукупності доводів. Зокрема, враховує, що між сторонами 18 січня 2023 року укладений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, тому позивач не довів цих позовних вимог.

Отже, суд апеляційної інстанцій дійшов загалом правильного висновку у цій справі про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 прозалишення проживання дитини з батьком.

Висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 січня 2020 року в справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), на який посилається заявник у касаційній скарзі, не спростовує правильних висновків апеляційного суду, оскільки у справі № 200/952/18 і у справі, яка переглядається, встановлені судами різні фактичні обставини, що формують зміст правовідносин.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухваленого апеляційним судом судового рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення проживання дитини з батьком залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк