Справа № 154/2642/25 Головуючий у 1 інстанції: Комзюк Н. Н.
Провадження № 22-ц/802/454/26 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Коломийський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , на ухвалу Іваничівського районного суду Волинської області від 11 лютого 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, який обґрунтований тим, що він з відповідачкою ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 01 серпня 2024 року.

Позивач також зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 народила дитину. Вважає, що він є біологічним батьком дитини, оскільки дитина народилась через 151 день після ухвалення рішення про розірвання шлюбу. Проте відповідачка ОСОБА_2 не надає згоди на добровільне встановлення батьківства.

Покликаючись на зазначені обставини та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив суд визнати його батьком малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якого є ОСОБА_2 , а також просив зобов`язати Коломийський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни в актовий запис № 39 від 15 січня 2025 року стосовно народження малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Коломия, матір`ю якого є ОСОБА_2 , а саме в графі «батько» виключити запис про батька ОСОБА_3 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінити прізвище дитини на « ОСОБА_6 », та по-батькові з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».

18 грудня 2026 року відповідач ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_9 подав суду клопотання про зупинення провадження у цій справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України, яке обґрунтував тим, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Покликаючись на зазначені обставини, відповідач ОСОБА_3 просив суд зупинити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Коломийський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини до припинення перебування ОСОБА_3 у складі Збройних Сил України.

Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 11 лютого 2026 року постановлено зупинити провадження у цивільній справі № 154/2642/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє вимог на предмет спору, Коломийський відділ ДРАЦС у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини до припинення перебування ОСОБА_3 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.

Не погоджуючись із постановленою судом ухвалою, позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідачка ОСОБА_2 подала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що подана позивачем апеляційна скарга є безпідставною, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув цю справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Як передбачено частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 01 квітня 2026 року дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України, суд першої інстанції врахував, що відповідач ОСОБА_3 на даний час перебуває у складі Збройних Сил України, що є підставою для зупинення провадження у справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

За матеріалами справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 (а. с. 146).

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04 вересня 2025 року вважати такими, що вибули у відрядження у військову частину НОМЕР_2 з 05 вересня 2025 року до окремого розпорядження, для забезпечення виконання заходів бойових та спеціальних завдань за призначенням старшого солдата ОСОБА_3 , старшого водія-механіка аеродромно-експлуатаційного відділення взводу аеродромно-технічної роти (а. с. 147).

Європейський суд з прав людини зауважував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом (пункт 10 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Зупинення провадження у справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

У частині 1 статті 251 ЦПК України визначені випадки, коли суд зобов`язаний зупинити провадження у справі. У пункті 2 частини 1 вказаної норми закону встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 2 частини 1 статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Сутність підстав зупинення провадження у справі, передбачених у частині 1 статті 251 ЦПК України та які є обов`язковими для суду, обумовлена необхідністю додержання основних засад (принципів) цивільного судочинства, оскільки жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (частина 5 статті 4 ЦПК України).

Згідно частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

12 листопада 2025 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 754/947/22 відступила від висновків Верховного Суду щодо застосування положень пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України, сформульованих у ряді постанов колегії суддів Верховного Суду, де вирішувалися питання щодо зупинення провадження у справі за участю сторони, яка була військовослужбовцем, та постановила, що під час застосування правил пункту 2 частини 1 частині 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм права, визначених у пункті 3 частини 1 статті 227 ГПК України та в пункті 5 частини 1 статті 236 КАС України, судам потрібно виходити з такого:

1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»;

2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;

3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні.

Також, у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення. За нинішньої редакції пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Тож норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси. Водночас обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника цивільного процесу. Тож застосовувати пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України не можна тоді, коли це безпосередньо суперечить інтересам військовослужбовця, який звернувся до суду як позивач та вимагає судового захисту його прав, свобод та/або інтересів, а так само військовослужбовця як відповідача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, який прагне продовження розгляду справи по суті за його відсутності.

Зміст пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України є чітким, доступним і передбачуваним, тому не потребує застосування методів її тлумачення судом, аналогії права чи закону, а створювати нові або змінювати норми закону суд не може.

З огляду на імперативність припису пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України єдиною умовою для вирішення процесуального питання зупинення провадження у справі на підставі цієї норми є наявність доказів перебування заявника у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан, і виконання бойових завдань у зоні бойових дій, та є обов`язковим для суду.

Такий підхід є усталеним у судовій практиці, що підтверджується, зокрема, висновками Верховного Суду у постановах від 9 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17, від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20, від 29 листопада 2023 року у справі № 466/5393/22.

Слід також враховувати, що зупинення провадження у справі є тимчасовим заходом та у разі наявності доказів на підтвердження припинення перебування особи у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, учасники справи не позбавлені права ініціювати питання про поновлення провадження у справі шляхом подання до суду відповідних клопотань.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України, оскільки надані стороною відповідача докази підтверджують, що відповідач ОСОБА_3 перебуває у складі Збройних Сил України, перебуваючи безпосередньо в районах забезпечення оборони України, захисту і безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з російською агресією, здійснення заходів із національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії станом на теперішній час.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_3 вправі реалізовувати свої процесуальні права через представника на увагу колегії суддів не заслуговують, оскільки відповідач ОСОБА_3 реалізував своє право шляхом подання заяви про зупинення провадження у справі, оскільки бажає особисто брати участь у розгляді справі.

Надані стороною відповідача докази не були спростовані стороною позивача, а суд діяв з урахуванням імперативності приписів частини 1 статті 251 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування ухвали суду.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Ухвалу Іваничівського районного суду Волинської області від 11 лютого 2026 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді