Провадження № 22-ц/824/978/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами Київської міської прокуратури на рішення Печерського районного суду м. Києва 10 березня 2025 року та Головного управління Національної поліції у місті Києві на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві, Київської міської прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури,

В С Т А Н О В И В:

25 червня 2024 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідачів.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що судовим рішенням встановлено обставину, що позивач 5 років, 9 місяців та 13 днів незаконно та безпідставно звинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення. Весь цей час, у зв`язку з переслідуванням з боку правоохоронних органів, позивач зазнавала душевних переживань, втратила авторитет серед оточення, зазнала надзвичайного впливу на її здоров`я, що призвело до глобальної зміни її життєвого укладу та завдало значних страждань.

Враховуючи викладене, позивач просила суд стягнути з Державного бюджету України на її користь:

1) грошові кошти у розмірі 3 000 000,00,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, а саме: 1 000 000, 00 гривень - внаслідок незаконного проведення обшуку; 1 000 000, 00 гривень - внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; 1 000 000, 00 гривень - внаслідок незаконного притягнення позивача як обвинуваченого, що виразилося в складенні, затвердженні та скеруванні до суду обвинувального акту та період перебування позивача під судом;

2) 250 000,00 гривень в рахунок відшкодування витрат на юридичну допомогу під час досудового розслідування та судового розгляду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва 10 березня 2025 року позов задоволено частково та стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 800 000, 00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

21 квітня 2025 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, яка обґрунтовувалась тим, що сторона позивача понесла судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню з Державного бюджету України.

Враховуючи викладене, позивач просила суд стягнути з держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві, Київської міської прокуратури, на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 100 000,00 гривень.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року заяву позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково та стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24 600, 00 гривень.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду від 05 травня 2025 року, 08 травня 2025 року відповідач Головне управління Національної поліції у місті Києві направив апеляційну скаргу.

Натомість, не погоджуючись з рішенням суду від 10 березня 2025 року, відповідач Київська міська прокуратура 08 травня 2025 року також направив апеляційну скаргу.

Відповідачі у своїх апеляційних скаргах зазначили, що оскаржувані рішення вважають незаконними, необґрунтованими та такими, що ухвалені з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт Головне управління Національної поліції у місті Києві просив апеляційний суд скасувати оскаржуване додаткове рішення від 05 травня 2025 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення, у той час як апелянт Київська міська прокуратура просив апеляційний суд оскаржуване рішення від 10 березня 2025 року змінити, зменшивши розмір стягнення на користь позивача моральної шкоди за період перебування під слідством і судом до мінімально визначеного Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025» у розмірі 111 093, 33 гривень.

22 липня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення, в якому останній просив апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві залишити без задоволення, додаткове рішення - без змін.

23 липня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення, в якому останній просив апеляційну скаргу Київської міської прокуратури залишити без задоволення, рішення - без змін.

У судове засідання, призначене на 05 березня 2026 року, з`явилися представник позивача та представник відповідача Головного управління Національної поліції у місті Києві, а також прокурор.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, причини неявки не повідомив.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до наступних висновків:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, у провадженні слідчого відділу Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції України в місті Києві перебувало кримінальне провадження № 0000073, внесене прокурором Київської місцевою прокуратурою № 4 (Дніпровська окружна прокуратура міста Києва) до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 квітня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 189, частиною другою статті 357 Кримінального кодексу України.

14 березня 2018 року за ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва по справі № 755/1663/18 прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 Мовчанюком О.С. був проведений обшук житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_1 .

23 травня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 357 КК України.

25 липня 2018 року прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 Мовчанюком О.С. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000073 від 13.04.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 357 КК України відносно ОСОБА_1

27 липня 2018 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 00000073 від 13 квітня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 357 КК України.

06 листопада 2018 року, ухвалою Дарницького районного суду міста Києва по справі № 753/14264/18, клопотання захисника Токовенка О.В. «Про повернення обвинувального акту прокурору» - задоволено частково. Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 00000073 від 13 квітня 2017 року за звинуваченням ОСОБА_1 , у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 357 КК України - повернуто прокурору.

Не погодившись з вказаним рішенням, прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 Мовчанюк О.Є. звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року по справі № 753/14264/18, апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року - залишено без змін.

05 червня 2019 року до Дарницького районного суду міста Києва повторно надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 00000073 від 13 квітня 2017 року за звинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 357 КК України.

05 лютого 2024 року, Дарницьким районним судом міста Києва по справі № 753/11244/19 (провадження № 1-кп/753/266/24) постановлено Вирок, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та за частиною першою статті 357 Кримінального кодексу України її виправдано, а кримінальне провадження щодо неї закрито за відсутністю в її діяннях складу кримінального правопорушення. 07 березня 2024 року судове рішення набрало законної сили.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, при визначенні розміру морального відшкодування врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом (69 місяців), що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, та з урахуванням конкретних обставин справи вважав за необхідне збільшити розмір моральної шкоди до 800000,00 грн виходячи із тривалості перебування позивача під слідством.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції.

Як убачається з апеляційної скарги на рішення по суті спору, її доводи фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта в частині неправильного визначення мінімального розміру відшкодування, зокрема незастосування як розрахункової величини для обчислення виплат в розмірі прожиткового мінімуму на рівні 1 600, 00 грн, з наступних міркувань:

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць/перебування під слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

При визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи судом першої інстанції, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь- якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Як встановлено вище, розмір мінімального відшкодування вираховується, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час присудження такого відшкодування.

Вирішуючи питання про конкретний розмір відшкодування, суд має виходити з того, що розмір відшкодування, встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є лише мінімальним, нижче якого таке відшкодування бути не може.

При цьому розмір конкретного відшкодування має визначатися, виходячи з конкретних обставин справи і не може автоматично визначатися на мінімальному рівні.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування в обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані х оцінити їх та визначити конкретний розмір; моральної шкоди, зважаючи на верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження №61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження 7643св20).

Таким чином всупереч доводам апелянта, незважаючи на те, яку одиницю обліку необхідно брати за основу, це не спростовує висновків по суті справи, оскільки нормою, на яку покликається прокурор в апеляційній скарзі, визначено лише мінімальний гарантований розмір відшкодування, яке не може бути меншим ніж встановлено законом. В той же час розмір відшкодування визначається безпосередньо кожен раз при вирішенні справи з урахуванням конкретних обставин цієї справи та доводів сторін.

В рамках даної справи встановлено, що позивач перебував під слідством більше 69 місяців, що на переконання суду першої інстанції і було підставою для збільшення розміру відшкодування.

Таким чином, при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції належно оцінив наведені позивачем доводи, при цьому врахував характер завданої шкоди, а саме значну тривалість перебування позивача під слідством, з огляду на що збільшив розмір моральної шкоди до 800 000, 00 грн.

Таких висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги не спростовують та на законність ухваленого рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Щодо апеляційної скарги відповідача Головне управління Національної поліції у місті Києві на додаткове рішення суду від 05 травня 2025 року колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне:

Користуючись своїми процесуальними правами, позивач подав в суді першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правничу допомогу.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу.

В той же час з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може.

Положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено загальне правило щодо можливості подачі доказів про судові витрати протягом 5-ти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Також Цивільний процесуальний кодекс України містить спеціальну норму з цього приводу, а саме ст. 246 ЦПК України, зі змісту якої вбачається, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 дійшов наступного правового висновку:

«Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч. 1 ст. 246 ЦПК України).

Таким чином, у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі.

У разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат».

У вищевказаній справі Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі.

Заявник зобов`язаний довести наявність поважних причин неподання відповідних документів до закінчення розгляду справи та самостійно навести належне обґрунтування таких причин. Обов`язок щодо зазначення причин покладається виключно на сторону, тоді як суд має лише перевірити та оцінити їх обґрунтованість.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Суд не наділений повноваженнями самостійно з`ясовувати або вишукувати поважність причин неподання стороною доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі. Перевірка таких причин здійснюється виключно в межах доводів і обґрунтувань, наведених стороною у відповідній заяві. Відповідно, заява про відшкодування судових витрат підлягає розгляду судом у межах заявлених підстав та наведених стороною обставин, без виходу за їх межі.

У даній справі основне рішення ухвалено судом першої інстанції 10.03.2025 року.

Разом з тим, представник позивача 21.04.2025 подав заяву про ухвалення додаткового рішення через підсистему «Електронний суд», тобто майже через 1,5 місяці після ухвалення рішення.

У поданій заяві адвокат зазначив, що граничним терміном для подання заяви є 21.04.2025 року через те, що повний текст рішення суду від 10.03.2025 року представник отримав 15.04.2025 року.

Однак апеляційний суд вказує на безпідставність таких тверджень, оскільки положення ч.8 ст.141 ЦПК України імперативно пов`язують строк для подання заяви із доказами понесених судових витрат саме із днем ухвалення судового рішення, а не днем його отримання учасником або його представником або ж днем ознайомлення із змістом повного судового рішення.

На будь-які інші обставини, як на підставу для поновлення строку, представник позивача не посилається.

Також не зазначав представник позивача й поважності причин неподання таких доказів до закінчення судових дебатів у відповідності до положень ст. 246 ЦПК України.

За таких обставин відсутні будь-які дані про наявність об`єктивних перешкод, які б унеможливлювали подання відповідних документів доказів понесення витрат на правничу допомогу у визначений законом строк.

Суд першої інстанції вищезазначеного не врахував та прийшов до передчасного висновку про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правову допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, додаткове рішення підлягає скасуванню, а заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення - залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва 10 березня 2025 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві задовольнити.

Додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі № 757/28710/24-ц.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько