УХВАЛА

13 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 755/9620/25

провадження № 61-4809ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Панченко Алли Віталіївни, на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року у справі за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року Комунальне підприємство Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго») звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 189 423,38 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року позов задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 189 423,38 грн, здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року змінено, зменшено розмір стягнутої заборгованості до 187 132,12 грн.

Здійснено перерозподіл та розподіл судових витрат.

У квітні 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Панченко А. В., на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року.

У касаційній скарзі заявники, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати судові рішення попередніх інстанцій, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у справі в загальному розмірі складає 189 423,38 грн, яка станом на 01 січня 2026 року не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328*250= 832 000,00 грн).

Враховуючи зазначене вище, заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року та постанова Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року не підлягають касаційному оскарженню відповідно до положень частини третьої статті 389 ЦПК України, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадок, передбачений підпунктами а), б) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, заявники позбавлені можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.

Однак, в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, з урахуванням сталої судової практики Верховного Суду щодо правовідносин про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в контексті доведеності отримання таких послуг та проживання особи, якій надані такі послуги, на яку посилаються заявники, ними не обґрунтовано.

При цьому, довід заявників про необхідність формування Верховним Судом з означеного питання не дає підстав для висновку про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки вказане формулювання цього питання зводиться до доведеності кожною стороною правовідносин отримання/не отримання житлово-комунальних послуг, підтвердження проживання особи, якій надані такі послуги, тобто вказані обставини, у будь-якому випадку встановлюються судами на підставі допустимих доказів, а саме за принципом змагальності сторін відповідно до статті 12 ЦПК України.

Аргумент касаційної скарги, що заявники позбавлені можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи Верховний Суд визнає необґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не вказали іншої справи, тобто відкритого провадження в справі, під час розгляду якої вони не зможуть спростувати обставини, встановлені судами в цій справі № 755/9620/25.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

З урахуванням наведеного, оскільки заявники подали касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Панченко Алли Віталіївни, на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року у справі за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали надіслати заявникам.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. М. Осіян

В. В. Сердюк