ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 185/13780/23

провадження № 61-6596св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Павлоградсько-Юр`ївський відділ державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року у складі судді Юдіної С. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року у складі колегії суддів Лопатіної М. Ю., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив суд визнати солідарне зобов`язання подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у сумі 674 122, 24 грн, яке виникло у зв`язку з набуттям та зберіганням ОСОБА_3 за його рахунок за відсутності правової підстави, грошових коштів; стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь 674 122, 24 грн; виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів визнати такими, що не підлягають виконанню.

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області ухвалою від 01 листопада 2023 року відкрив провадження у справі в порядку загального позовного провадження, у справі призначив підготовче провадження.

У січні 2024 року ОСОБА_4 як третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просила суд прийняти позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом, визнати грошові кошти у розмірі 540 211, 45 грн, отримані ОСОБА_1 , як винагороду у період його перебування у службовому відрядженні у військовій частині НОМЕР_1 у період з 04 червня 2015 року до 12 червня 2016 року об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в порядку спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на 270 105, 72 грн та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 270 105, 72 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області ухвалою від 23 січня 2024 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року, позов ОСОБА_4 , поданий як третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, повернув заявниці.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що позовні вимоги ОСОБА_4 не є взаємопов`язаними з первісним позовом ОСОБА_1 ..

Спільний їх розгляд є недоцільним в одному проваджені, оскільки обидва позови різняться предметом та підставами позовних вимог, їх подано щодо врегулювання різних правовідносин, а задоволення позову ОСОБА_4 не виключає повне чи часткове задоволення первісного позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала

01 травня 2024 року ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку звернулася

до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року, в якій заявниця, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заявниця вказує, що задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, призводить до можливості лише часткового задоволення первісного позову, а розгляд вимог такої особи в окремому позовному провадженні тягне за собою значні ускладнення для неї надалі щодо захисту своїх прав на предмет первісного позову.

Зазначає, що спільний розгляд первісного позову та її позову надасть можливість без зайвих звернень до суду захистити свої права на предмет спору, тобто на грошові кошти.

На переконання заявниці, суди першої та апеляційної інстанцій внаслідок порушення норм процесуального права безпідставно повернули її позовну заяву як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 27 травня 2024 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції.

У червні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 березня 2026 року цю справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Статті 55, 129 Конституції України визначають, що судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом. Реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, у цьому випадку норм ЦПК України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, третьої статті 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін.

Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки позивача.

За правилами статті 195 ЦПК України положення статей 193 і 194 цього Кодексу застосовуються до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження.

У частинах першій-третій статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

За змістом частини третьої статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 910/2987/18 Велика Палата Верховного Суду (провадження 12-24гс19) вказала, що взаємопов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатися у підставах цих позовів або поданих доказах, а також у тому, що вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватися. Подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність матеріально-правової підстави для задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц Велика Палата Верховного Суду (провадження № 14-483цс19) зазначила, що зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для спільного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог унеможливлює задоволення вимог позивача. Зустрічний позов має бути пред`явлений лише до первісного позивача (або одного зі співпозивачів).

Аналіз частини другої статті 193 ЦПК дає підстави для висновку, що суд позбавлений широкого розсуду щодо доцільності прийняття зустрічного позову; умовою цього є посилання у зустрічному позові на обставини, за якими задоволення зустрічного позову матиме наслідком повну або часткову відмову у задоволенні первісного позову та виникнення позовів з одних правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 908/1688/20 зазначено, що зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту проти відповідача, іноді зустрічний позов може бути спрямовано тільки до заліку первісної вимоги. Подання зустрічного позову надає можливість через спільний розгляд первісної і зустрічної вимоги повніше врахувати правові відносини сторін. Зустрічний позов повинен бути взаємно пов`язаний з первісним.

Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у такому: а) обидва позови взаємно пов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору; взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах; б) вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись; в) задоволення зустрічного позову може виключати повністю або частково задоволення первісного позову; подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом (постанова Верховного Суду від 26 грудня 2024 року у справі № 910/7248/24).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому посилався на те, що рішеннями судів на його користь з ОСОБА_3 стягнуті грошові кошти, загальна сума яких натепер, з урахуванням примусово стягнутих, складає 674 122, 24 грн. З огляду на те, що відповідальність щодо повернення цих коштів відповідачка ОСОБА_3 повинна нести солідарно зі своїм чоловіком ОСОБА_2 , просив суд визнати солідарне зобов`язання подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у сумі 674 122, 24 грн, яке виникло у зв`язку з набуттям та зберіганням ОСОБА_3 за його рахунок за відсутності правової підстави грошових коштів, та стягнути солідарно з ОСОБА_2 й ОСОБА_3 на його користь 674 122, 24 грн, а виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів визнати такими, що не підлягають виконанню.

Тобто предметом позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 є грошові кошти у розмірі 674 122, 24 грн, а підставою позовних вимог визначено набуття і зберігання вказаних коштів за його рахунок за відсутності правової підстави.

ОСОБА_4 , звертаючись до суду з позовом як особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, зазначала, що частина коштів, які підлягають стягненню за первісним позовом, а саме у сумі 540 211,45, грн, які її колишній чоловік ОСОБА_1 просить стягнути з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , є їх спільною сумісної власністю подружжя, а тому вона просила суд визнати ці грошові кошти об`єктом спільної сумісної власності, визнати право власності на їх частину у сумі 270 105, 72 грн та стягнути вказані кошти з ОСОБА_3 на свою користь.

Тобто предметом позовних вимог ОСОБА_4 є грошові кошти у розмірі 270 105,72 грн, а підставою позовних вимог визначено їхня належність до спільної сумісної власності подружжя, право власності на які вона просила суд визнати за нею та стягнути на свою користь з ОСОБА_3 .

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, зазначив про те, вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 , звернуті до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання солідарного зобов`язання подружжя та про солідарне стягнення боргу та позов ОСОБА_4 , поданий нею як третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання грошових коштів об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності та стягнення грошових коштів мають різні предмети доказування, різний суб`єктний склад та регулюються різними нормами права, що унеможливлює їх спільний розгляд і такий розгляд є недоцільним та може призвести до невиправданого затягування та ускладнення розгляду справи.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів Верховного Суду погоджується.

Доводи касаційної скарги про те, що суди внаслідок порушення норм процесуального права безпідставно повернули її позовну заяву як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору колегія суддів до уваги не бере.

Суд, вирішуючи питання про прийняття зустрічного позову, має встановити чи виникають позовні вимоги з одних і тих самих спірних правовідносин, чи можливим є зарахування вимог за позовами та чи виключає задоволення зустрічного позову повністю або частково задоволення первісного позову.

Матеріалами справи доведено, що позов ОСОБА_4 не є взаємопов`язаним із первісним позовом, спільний їх розгляд є недоцільним в одному провадженні, оскільки обидва позови подано з метою врегулювання різних спірних правовідносин і задоволення зустрічного позову не виключає повне чи часткове задоволення первісного позову.

У цій справі вимоги за первісним позовом та зустрічним позовом мають різні предмети доказування, різні підстави та суб`єктний склад, а їх вирішення регулюється різними нормами права, тому їх спільний розгляд є недоцільним та може призвести до невиправданого затягування та ускладнення розгляду справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що підставою звернення ОСОБА_1 до суду з позовом є набуття і зберігання грошових коштів за його рахунок за відсутності правової підстави для цього, а вимоги, викладені у позовній заяві ОСОБА_4 , фактично стосуються поділу майна колишнього подружжя в частині визначення належності грошових коштів до спільної сумісної власності подружжя та їх стягнення.

Також колегія суддів зазначає, що повернення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, не позбавляє її права на звернення до суду із самостійними позовними вимогами у загальному порядку.

За таких обставин повернення позовної заяви особі, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, не є обмеженням доступу до правосуддя та не свідчить про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскаржених рішень та відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіВ. В. Сердюк

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара