ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м. Кривий Ріг

справа № 211/14124/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридично-консалтингова компанія «Хьюман Райтс

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридично-консалтингова компанія «Хьюман Райтс» на ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 січня 2026 року, яка постановлена суддею Гонтар А.Л. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 05 січня 2026 року,

УСТАНОВИВ:

В грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридично-консалтингова компанія «Хьюман Райтс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання юридичних послуг.

23 грудня 2025 року представник позивача звернувся до суду першої інстанції з заявою про забезпечення позову.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що між ТОВ «Юридично-консалтингова компанія «Хьюман Райтс» до ОСОБА_1 було укладено договір про надання юридичних послуг від 28 березня 2025 року відповідно до якого позивач зобов`язаний надати замовнику юридичну послугу з супроводу справи по отриманню одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина військовослужбовця. Позивач належним чином здійснювало захист прав та інтересів відповідача по справі.

Відповідач ОСОБА_1 , в частині сплати гонорару ТОВ «Юридично-консалтингова компанія «Хьюман Райтс», після отримання коштів, своїх зобов`язань не виконала. Таким чином перед позивачем у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 20 % (двадцять відсотків) від суми, яку вона отримала від держави. Станом на 09 грудня 2025 року загальна сума вимог дорівнює 321 750 грн та складається з заборгованості за зобов`язаннями: 321 750 грн, майнове відшкодування та санкції - 46 750 грн.

Після отримання 21 листопада 2025 року грошових коштів у розмірі 1 500 000 грн відповідач ухиляється від виконання грошових зобов`язань, не виходить на зв`язок із позивачем; проігнорувала досудову вимогу, має у власності нерухоме майно (квартиру), має банківські рахунки в АТ КБ «ПриватБанк», на який отримала виплату ОГД за загиблого сина у розмірі півтора мільйона гривень.

21 листопада 2025 року представник позивача ОСОБА_2 , зустрівся із відповідачем у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» на проспекті Університетській 14, у м. Кривий Ріг, де відповідач зняла кошти у розмірі двадцяти п`яти тисяч гривень і сплатила гонорар 25 000 гривень, замість трьохсот тисяч гривень, і обіцяла залишок сплатити до 24 листопада 2025 року, але в результаті ухилилась від виконання зобов`язання за договором про надання юридичних послуг.

Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до відчуження нерухомого майна або виведення коштів з банківських рахунків, що істотно ускладнить або унеможливить виконання майбутнього рішення суду.

Позивач вважає, що заявлені заходи забезпечення є співмірними із ціною позову, спрямовані виключно на забезпечення виконання можливого рішення суду та не порушують прав і законних інтересів відповідача.

На підставі наведенного вище позивач просив суд забезпечити позов ТОВ «ЮКК «Хьюман Райтс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а саме, накласти арешт у межах суми 321 750 грн на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, без обмеження права користування; накласти арешт у межах суми 321 750 грн на грошові кошти, що перебувають на всіх рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», у тому числі карткових та поточних.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 січня 2026 року у задоволенні заяви про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ТОВ «ЮКК «Хьюман Райтс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання юридичних послуг - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи судом першої інстанції при її постановленні, позивач просить ухвалу суду першої інстанції у цій справі скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Апелянт зауважує на тому, що у даній справі ризики істотного ускладнення або унеможливості виконання рішення суду є очевидними та підтвердженими матеріалами заяви.

Відповідач, після отримання значної суми коштів, ухиляється від виконання договірних зобов`язань, не виходить на зв`язок із позивачем, проігнорувала досудову вимогу, не здійснила оплату у погоджений строк, а також фактично розпорядилася частиною коштів. Сукупність цих обставин об`єктивно свідчить про реальну загрозу унеможливлення або істотного ускладнення виконання майбутнього рішення суду.

Зазначає, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що заявником не доведено належність відповідачу квартири та банківських рахунків. На стадії забезпечення позову закон не вимагає подання повного та беззаперечного доказування, яке за своєю природою притаманне розгляду справи по суті. Така позиція прямо суперечить правовій природі інституту забезпечення позову, який має превентивний, а не каральний характер.

Зазначає, що Верховний Суд у своїй практиці наголошує, що суд не вправі підміняти стадію забезпечення позову дослідженням доказів по суті спору або вимагати доказування «поза розумним сумнівом».

Крім того, суд першої інстанції фактично переклав на позивача обов`язок доводити намір відповідача відчужити все своє майно, чого не передбачає жодна норма ЦПК України.

Такий підхід є проявом надмірного процесуального формалізму та суперечить принципу ефективного судового захисту, гарантованого статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово зазначав, що національні суди зобов`язані забезпечити реальність і дієвість судового захисту, а не створювати штучні бар`єри для його реалізації.

Апелянт зазначає, що запропоновані позивачем заходи забезпечення є співмірними із заявленими позовними вимогами, прямо пов`язані з предметом спору та не призводять до непропорційного обмеження прав відповідача, оскільки арешт майна заявлений у межах суми позову та без обмеження права користування житлом. Суд першої інстанції формально визнав принцип співмірності, проте фактично не здійснив його належного аналізу з урахуванням конкретних обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ТОВ «ЮКК «Хьюман Райтс» - адвоката Морозова В.Ю., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тішуніна О.А., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні вимог заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення цієї заяви.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову, зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 цієї статті, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, необхідно враховувати, що прийняття такого рішення доцільне лише в разі достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридично-консалтингова компанія «Хьюман Райтс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання юридичних послуг в розмірі 275 000 грн та 1 % пені ід суми несплаченого гонорару за кожен день прострочення виконання зобовязання в розмірі 46 750 грн.

У заяві про забезпечення позову зазначається, що 21 листопада 2025 року представник позивача Морозов В. Ю., зустрівся із відповідачем у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» на проспекті Університетській 14, у м. Кривий Ріг, де відповідач зняла кошти у розмірі двадцяти п`яти тисяч гривень і сплатила гонорар 25 000 гривень, замість трьохсот тисяч гривень, і обіцяла залишок сплатити до 24 листопада 2025 року, але в результаті ухилилась від виконання зобов`язання за договором про надання юридичних послуг.

Після отримання 21 листопада 2025 року грошових коштів у розмірі 1 500 000 грн відповідач ухиляється від виконання грошових зобов`язань, не виходить на зв`язок із позивачем; проігнорувала досудову вимогу, має у власності нерухоме майно (квартиру), має банківські рахунки в АТ КБ «ПриватБанк», на який отримала виплату ОГД за загиблого сина у розмірі півтора мільйона гривень.

Разом з тим, заявником не доведено, що його права можуть бути порушені у разі невжиття заходів забезпечення позову та невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не надано доказів реального наміру відповідача відчужити все своє майно та бажання навмисно ухилитися від виконання рішення суду, у разі задоволення позову.

Виходячи зі змісту позовних вимог, квартира, на яку позивач просить накласти арешт, не є предметом позову, предметом якого є стягнення грошових коштів за договором про надання правової допомоги. Твердження позивача про те, що продаж квартири може ускладнити виконання рішення суду у разі задоволення позову нічим не підтверджені. Підстав для накладення арешту на вищезазначене майно, з огляду на предмет та підстави позову, з урахуванням обґрунтування заяви про забезпечення позову, судом не встановлено.

Також позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що неприйняття заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідачки, що знаходяться на всіх її рахунках в межах суми позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду щодо стягнення грошових коштів у випадку задоволення судом позовних вимог, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення, без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що заявник у своїй заяві не навів доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, чи призведе до порушення прав позивача, не надав підтвердження наміру відповідача навмисно ухилитися від виконання рішення суду.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що подана позивачем заява про забезпечення позову, в порушення положень Цивільного процесуального кодексу України, взагалі не містить обґрунтованих мотивів та посилань на докази, на підставі яких суд міг би дійти висновку щодо обґрунтованості, доцільності та необхідності забезпечення позову у визначений заявником спосіб та імовірності утруднення виконання рішення суду в разі їх невжиття.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивачки про вжиття заходів забезпечення позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є хибними та правильних висновків суду першої інстнції не скасовують.

Апеляційний суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи з цього питання, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України, представник відповідача Тішунін О.А. подав суду апеляційної інстанції заяву про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу на підтвердження яких надав суду договір про надання правової допомоги від 08 грудня 2025 року, додаткову угоди від 08 квітня 2026 року, Акт виконаних робіт № 1 від 08 квітня 2026 року, відповідно до якго адвокатом Тішуніним О.А., були надані послуги з правової допомоги ОСОБА_1 , а саме: юридичне консультування, підготовка відзиву на апеляційну скаргу, підготовка заперечень на клопотання про витребування доказів, підготовка заперечень на відповідь на відзив та представництво інтересів в апеляційному суді у справі № 211/14124/25 загальною вартістю 12 000 грн. Також надано квитанцію про оплату витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами першою-третьою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року по справі № 520/9115/19 викладено правову позицію, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

У постанові Верховного Суду від 04 червня 2021 року по справі № 380/887/20 зазначено, що судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Таким чином, оцінюючи обставини справи, характер правової допомоги у цій справі щодо змісту виконаних робіт, зокрема юридичне консультування, підготовка відзиву на апеляційну скаргу, підготовка заперечень на клопотання про витребування доказів, підготовка заперечень на відповідь на відзив та представництво інтересів в апеляційному суді у справі № 211/14124/25, колегія суддів приходить до висновку про можливість стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правничу допомогу в розмірі 12 000 грн, які будуть відповідати критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.

Отже, на підставі наведеного вище, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридично-консалтингова компанія «Хьюман Райтс», та залишенням без змін оскаржуваної ухвали, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правничу допомогу в розмірі 12 000 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридично-консалтингова компанія «Хьюман Райтс»залишити без задоволення.

Ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 січня 2026 року- залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридично-консалтингова компанія «Хьюман Райтс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000 (дванадцять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 14 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: