Номер провадження: 22-ц/813/2971/26
Справа № 947/7429/25
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.11.2025 року, ухваленого під головуванням судді Огреніч І.В., у цивільній справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановив:

25.02.2025 року АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСИББАНК» (далі - АТ «УКРСИББАНК») звернулось з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що з метою погашення на користь АТ «УКРСИББАНК» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 21.12.2006 у розмірі 94 297,06 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки - 2-х кімнатну квартиру, загальною площею 54,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_1 , встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення електронних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

Позивач зазначав, що 21.12.2006 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору 21.12.2006 року були укладені договори поруки №78961 з ОСОБА_3 та №79352 з ОСОБА_4 , а також в забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору між Банком та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки від 21.12.2006 року на спірну квартиру.

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.03.2014 року у цивільній справі №1512/14114/2012 позов ПАТ «УКРСИББАНК» було задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «УКРСИББАНК» заборгованість за кредитним договором №0 в сумі 102 385,27 доларів США, що відповідно до курсу НБУ еквівалентно 818 365,46 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 01.10.2024 рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.03.2014 року, в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частини нове судове рішення. У задоволенні позову ПАТ «УКРСИББАНК» до ОСОБА_4 відмовлено.

Посилаючись на те, що на даний час рішення суду від 18.03.2014 року в повному обсязі не виконано, АТ «УКРСИББАНК» просило задовольнити його вимоги.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.11.2025 року у задоволенні позову АТ «УКРСИББАНК» було відмовлено (т.1, а.с.212-213).

В апеляційній скарзі АТ «УКРСИББАНК» ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.1, а.с.217-221).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (т.2, а.с.11-12).

Колегією суддів було також враховано, що поштова кореспонденція направлялась відповідачу ОСОБА_1 та третій особі ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем їх проживання (т.1, а.с.57,58). Однак, поштова кореспонденція на вказану адресу повернулось до суду з відміткою про те, що адресати відсутні за вказаною адресою (т.2, а.с.13-18), що у відповідності до вимог, передбачених ч.1 ст. 131 ЦПК України вважається їх належним сповіщеннями.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги заяву АТ «УКРСИББАНК» про розгляд справи за відсутності представника апелянта (т.2, а.с.19).

Колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що сторони, серед іншого, передбачили у договорі іпотеки позадоговірний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі, тому суд виснував, що Банк обмежений у праві звернення стягнення на предмет іпотеки судовим шляхом та має реалізувати позасудовий спосіб звернення стягнення на майно згідно застереження в іпотечному договорі (т.1, а.с.212-213).

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» (з 21.12.2009 року ПАТ «УКРСИББАНК», з 24.11.2018 року АТ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 від 21.12.2006 року. (т.1, а.с.16-20).

Крім того, 16.02.2009 року між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 21.12.2006 року (щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації), якою змінено графік погашення кредиту та встановлено кінцевий термін повернення кредиту 21.12.2036 року (т.1, а.с.21).

21.12.2006 року, в забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору були укладені договори поруки №78961 з ОСОБА_3 та №79352 з ОСОБА_4 , а також укладено з ОСОБА_1 договір іпотеки, відповідно з яким в іпотеку передано 2-кімнатну квартиру, загальною площею 54,9 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Предметом іпотеки забезпечені всі зобов`язання позичальника перед іпотекодержателем по сплаті останньому будь-яких сум, що виникають згідно з положеннями кредитного договору, який забезпечений іпотекою згідно з договором іпотеки (т.1, а.с.22-23).

Як було вказано вище, 18.03.2014 року рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.03.2014 року у цивільній справі №1512/14114/2012 було задоволено позовні вимоги ПАТ «УКРСИББАНК» та стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «УКРСИББАНК» заборгованість за кредитним договором №0 в сумі 102 385,27 доларів США, що за курсом НБУ становило 818 365,46 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат (т.1, а.с.25-26).

Однак, постановою Одеського апеляційного суду від 01.10.2024 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.03.2014 року, в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 , скасовано та ухвалено в цій частини нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «УКРСИББАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором №0 було відмовлено (т.1, а.с.30-33).

Колегія суддів зазначає, що згідно із ст. 575 ЦК України іпотека визначена окремим видом застави.

Іпотека за правовою природою є заставою та регулюється як загальними нормами параграфа 6 (ст.ст. 572 - 593) гл. 49 ЦК України, так і Законом України «Про іпотеку» (далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою (іпотекою), одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України, яке передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Спеціальне правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Позасудове звернення стягнення на іпотечне майно врегульоване положеннями ст.ст. 36-38 Закону, а звернення стягнення за рішенням суду - ст. 39 Закону.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки - ч. 1 ст. 36 Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки - ч. 2 ст. 36 Закону.

Виходячи із системного аналізу перелічених вище норм матеріального права, за загальним правилом (незалежно від домовленості сторін) звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається через ухвалення судом відповідного рішення за позовом іпотекодержателя, і тільки при наявності домовленості сторін (окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі) та волі (волевиявлення) іпотекодержателя звернення стягнення на іпотечне майно може бути здійснене у позасудовий спосіб.

Водночас, звернення стягнення на предмет іпотеки у судовий спосіб обмежити неможливо, навіть відповідними положеннями договору між сторонами.

Це відповідає загальним засадам цивільного судочинства.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (ст. 16 ЦК України) та позасудові (ст.ст. 17-19 ЦК України).

Відповідно до ст. ст.12, 33 Закону у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону).

З огляду на вказане, Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (ст. 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст.ст. 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі- покупцеві (ст. 38 Закону).

Частина 2 ст.36 Закону зазначає, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто, у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у ч. 3 ст. 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (ст.ст. 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах: 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року у справі № 910/17423/17.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц зазначено, що за змістом припису ч.2 ст. 35 Закону визначена у ч.1 цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь- який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (ст.ст. 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні): 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений ст. 38 Закону, не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону).

З врахуванням викладеного, можна дійти висновку, що за положеннями правових норм та практикою Верховного Суду іпотекодержатель не може бути обмежений у своєму праві на подачу до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «УКРСИББАНК»про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції тим самим обмежив право іпотекодержателя на судовий захист своїх прав та інтересів, що є незаконним.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга АТ «УКРСИББАНК» підлягає задоволенню, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.11.2025 року скасуванню, з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог АТ «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір на користь АТ «УКРСИББАНК» за подачу позовної заяви у розмірі 9 689,72 грн. (т.1, а.с.5) та за подачу апеляційної скарга у розмірі 14 534,58 грн. (т.1, а.с.241), а всього у розмірі 24 224,30 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК» задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.11.2025 року скасувати.

Ухвалити постанову, якою позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, задовольнити.

З метою погашення на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК», код ЄДРПУ: 09807750, заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 21.12.2006 року у розмірі: 94 297, 06 (дев`яносто чотири тисячі двісті дев`яносто сім доларів 06 центів США), з яких: проценти 3 247,65 доларів США, кредит 91 049,41 доларів США, та судові витрати у розмірі 2146,00 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки: 2-кімнатну квартиру, загальною площею 54,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки, шляхом проведення електронних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК», код 09807750, судовий збір у загальному розмірі 24 224,30 грн. (двадцять чотири гривні двісті двадцять чотири гривні 30 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01.04.2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева