Номер провадження: 22-ц/813/1790/26
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач Держава Україна в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Держави України в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Ковтун Ю.І., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Держави України в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної державному бюджету внаслідок протиправних дій та/або бездіяльності державних службовців,-

установив:

Короткий зміст позовних вимог.

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Держави України в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якій просить стягнути у солідарному порядку на користь держави кошти (завдану шкоду) у розмірі 2000 гривень порядку регресу, завдану Державному бюджету України незаконними діями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачами було допущено неправомірність дій/бездіяльності при виконанні рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 за виконавчим листом у справі № 523/15770/16-ц, що встановлені судовими рішеннями, які мали преюдиційне значення для рішення у справі № 522/1716/22. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.05.2022 по справі № 522/1716/22 частково задоволено позовну заяву ОСОБА_3 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю посадових осіб державного органу, стягнення з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 завдану моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. Вказано, що протиправна бездіяльність відповідачів в рамках наведеного виконавчого провадження призвела до часткового задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, у розмірі 2 000 грн, а у подальшому, як наслідок було завдано збитки Державному бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. 25.04.2024 Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) направлено на адресу ОСОБА_1 пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, про те у відповідь ОСОБА_1 повідомила про відсутність підстав для її відшкодування. Також, 25.04.2024 Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) направлено на адресу ОСОБА_2 пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, відповіді на яку отримано не було. Оскільки відповідачами не було добровільно відшкодовано збитки, завдані державному бюджету внаслідок неправомірних дій, у розмірі виплаченого відшкодування, а саме у сумі 2 000 грн, позивач звернувся до суду з регресним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 01 жовтня 2025 року у задоволенні позову Держави України в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної державному бюджету внаслідок протиправних дій та/або бездіяльності державних службовців - відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щовраховуючи положення ч.4 ст.1191 ЦК України, що виключають можливість пред`явлення зворотної вимоги до відповідачів щодо відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення на них відповідальності по відшкодування такої шкоди та необхідність відмови в задоволенні позовних вимог за їх безпідставність та недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2025 та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву Держави Україна в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно застосував ч.4 ст.1191 ЦК України як підставу для відмови у позові, дійшовши висновку, що моральна шкода не може бути предметом регресної вимоги держави.

Спірні правовідносини регулюються спеціальним законом - Законом України «Про державну службу», який передбачає матеріальну відповідальність державних службовців за шкоду, заподіяну державі внаслідок неналежного виконання службових обов`язків, у тому числі у випадках, коли держава відшкодувала шкоду третій особі.

Вказує, що після виплати державою 2 000 грн. моральної шкоди за рішенням суду у справі №522/1716/22, у держави виникло право зворотної вимоги (регресу) до винних посадових осіб відповідно до ст.1191 ЦК України та ст. 8081 Закону України «Про державну службу».

Судами у попередніх справах встановлено протиправну бездіяльність державних виконавців, що є преюдиційними обставинами та підтверджують наявність підстав цивільно-правової відповідальності.

Саме неправомірна бездіяльність державних службовців призвела до задоволення позову про відшкодування моральної шкоди та списання 2 000 грн з державного бюджету, що утворює шкоду, яка підлягає відшкодуванню у порядку регресу.

Зазначає про відсутність законодавчих обмежень щодо регресу моральної шкоди у спеціальному законі, Закон України «Про державну службу» не містить заборони на відшкодування моральної шкоди в порядку регресу, тому висновок суду про неможливість такого стягнення є помилковим.

Щодо явки сторін.

Представник позивача прийняв участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, інші сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, , що у відповідності до вимог ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника скаржника, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.05.2022 по справі № 522/1716/22 частково задоволено позовну заяву ОСОБА_3 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої противоправною бездіяльністю посадових осіб державного органу. Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 завдану моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 14 19).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

29.11.2023 Державна казначейська служба України на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/1716/22 перерахувала ОСОБА_3 2000,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 1405914 від 29.11.2023 (а.с. 21 22).

Як слідує з подання дисциплінарної комісії Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з розгляду дисциплінарної справи стосовно ОСОБА_1 , за результатами розгляду матеріалів дисциплінарного провадження стосовно головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного МРУ МЮ (м. Одеса) Офіцеревої Людмили Леонідівни, яке здійснювалось відповідно до наказу Південного МРУ МЮ від 29.01.2024 № 339/12-05 «Про порушення дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 » Дисциплінарною комісією вбачається наявність дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 5 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу», - невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їх повноважень. Однак, у зв`язку із закінчення строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, визначеним ст. 65 Закону України «Про державну службу», запропоновано закрити дисциплінарне провадження (а.с. 31 42).

Також, з подання дисциплінарної комісії Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з розгляду дисциплінарної справи стосовно ОСОБА_2 , за результатами розгляду матеріалів дисциплінарного провадження стосовно начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного МРУ МЮ (м. Одеса) Гусєва Олександра Олександровича, яке здійснювалось відповідно до наказу Південного МРУ МЮ від 30.01.2024 № 357/12-05 «Про порушення дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_2 » Дисциплінарною комісією вбачається наявність дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 5 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу», - невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їх повноважень. Однак, у зв`язку із закінчення строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, визначеним ст. 65 Закону України «Про державну службу», запропоновано закрити дисциплінарне провадження (а.с. 43 54).

Південне міжрегіональне управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) направило ОСОБА_4 пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, заподіяної державному бюджету внаслідок протиправних дій та/або бездіяльності державного службовця (в порядку ст. 82 Закону України «Про державну службу») вих. № 26598/11.2-08 від 25.04.2024, у якій запропонувало відповідачці у термін до 10.05.2024 відшкодувати завдану шкоду у розмірі 6000,00 гривень заподіяного збитку державному бюджету, внаслідок списання коштів з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 , в тому числі списання 2000,00 гривень на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/1716/22 (а.с. 23 24).

Як слідує з відповіді на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди ОСОБА_5 від 20.05.2024, остання відмовилась відшкодовувати заподіяну шкоду, пославшись на відсутність права зворотної вимоги до особи щодо відшкодування моральної шкоди (а.с. 25).

Також, Південне міжрегіональне управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) направило ОСОБА_6 пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, заподіяної державному бюджету внаслідок протиправних дій та/або бездіяльності державного службовця (в порядку ст. 82 Закону України «Про державну службу») вих. № 26511/11.2-08 від 25.04.2024, у якій запропонувало відповідачу у термін до 10.05.2024 відшкодувати завдану шкоду у розмірі 2000,00 гривень заподіяного збитку державному бюджету, внаслідок списання коштів з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/1716/22 (а.с. 26 - 27).

Відомостей про добровільне відшкодування коштів ОСОБА_2 або надання відповіді на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно ч. 4 ст. 1191 ЦК України Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).

Статтею 80 Закону України «Про державну службу» встановлено, що матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.

Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до: 1) державного службовця, який заподіяв шкоду; 2) посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

У разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

Згідно ст.81 вказаного вище Закону державний службовець зобов`язаний відшкодувати державі шкоду, заподіяну внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків.

Шкодою, заподіяною державним службовцем державі, є також виплачене державою відшкодування шкоди, заподіяної державним службовцем третій особі внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків.

У разі спільного заподіяння шкоди кількома державними службовцями кожен із них несе відповідальність у розмірі, пропорційному ступеню вини.

Під час визначення розміру відшкодування враховуються майнове становище державного службовця, співвідношення розміру заподіяної шкоди до його заробітної плати, ризик виникнення шкоди, досвід державної служби, надані державному службовцю накази (розпорядження), а також інші обставини, у зв`язку з якими повне відшкодування державним службовцем шкоди буде необґрунтованим.

Відповідно до ст.82 Закону України «Про державну службу» для відшкодування шкоди керівник державної служби вносить державному службовцю письмову пропозицію, в якій зазначаються розмір, порядок і строки відшкодування шкоди, а також обставини, що стали підставою для відшкодування. Державний службовець повинен дати відповідь на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди у письмовій формі.

Пропозиція може бути внесена протягом трьох місяців з дня, коли керівник державної служби дізнався чи мав дізнатися про обставини, що є підставою для пред`явлення вимоги, але не пізніше ніж через три роки з дня заподіяння шкоди.

Державний службовець повинен дати відповідь на пропозицію про відшкодування шкоди в письмовій формі протягом двох тижнів з дня отримання пропозиції.

У разі ненадання державним службовцем відповіді на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, відмови від відшкодування шкоди чи невідшкодування шкоди до зазначеного у пропозиції строку керівник державної служби може звернутися з позовом про таке відшкодування до суду.

Наведені вище положення ст.ст.80,81,82 Закону України «Про державну службу» встановлюють, що матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.

Зі змісту положень ч.3 ст.80 Закону України «Про державну службу» слідує, що у разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

При цьому, положеннями ст.ст.80,81,82 Закону України «Про державну службу» не визначено можливості регресної вимоги до державного службовця щодо відшкодування саме моральної шкоди.

В той час, як положеннями ч.4 ст.1191 ЦК України встановлено можливість такої зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, за виключенням відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди.

З урахуванням вищенаведеного, враховуючи положення ч. 4 ст. 1191 ЦК України, що виключають можливість пред`явлення зворотної вимоги до відповідачів щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення на них відповідальності по відшкодування такої шкоди та необхідність відмови в задоволенні позовних вимог за їх безпідставність та недоведеністю.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні та фактично зводяться до переоцінки обставин справи і неправильного тлумачення норм матеріального права.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 4 ст. 1191 ЦК України, держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).

Таким чином, законодавець прямо встановив виключення щодо можливості пред`явлення регресної вимоги державою у випадках, коли виплата здійснена як компенсація моральної шкоди, ця норма є імперативною та не передбачає жодних винятків чи альтернативного тлумачення.

Суд першої інстанції правильно застосував вказану норму матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку, що виплачені державою кошти у сумі 2 000 грн за рішенням суду є саме компенсацією моральної шкоди, а тому не можуть бути предметом регресної вимоги.

Посилання апелянта на необхідність застосування положень Закону України «Про державну службу» як спеціального нормативно-правового акта є безпідставними, оскільки зазначений Закон не містить прямої норми, яка б передбачала право держави на регресне стягнення саме моральної шкоди, відшкодованої третій особі.

Норми статей 80, 81 Закону України «Про державну службу» регулюють загальні засади матеріальної відповідальності державних службовців за шкоду, завдану державі, однак не встановлюють окремого правового механізму, який би змінював або виключав застосування положень ч. 4 ст. 1191 ЦК України.

Водночас саме Цивільний кодекс України визначає загальні підстави та межі цивільно-правової відповідальності, у тому числі право зворотної вимоги, а також прямо визначає випадки, коли таке право не виникає.

Загальна судова практика виходить з того, що право регресної вимоги держави до посадової особи є похідним від первинного зобов`язання, а тому здійснюється у межах та на умовах, визначених цивільним законодавством. При цьому суди послідовно зазначають, що виплати, здійснені державою на відшкодування моральної шкоди, не підлягають стягненню з посадових осіб у порядку регресу з огляду на пряму заборону, встановлену ч. 4 ст. 1191 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що Закон України «Про державну службу» не містить обмежень щодо відшкодування моральної шкоди в порядку регресу, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відсутність окремої заборони у спеціальному законі не свідчить про скасування чи зміну загального правила, встановленого актом цивільного законодавства.

Крім того, суд першої інстанції правильно врахував, що шкода у вигляді компенсації моральних страждань є особливим видом цивільно-правової відповідальності, яка не має безпосереднього майнового характеру та спрямована на відновлення немайнових прав потерпілої особи, а тому законодавець свідомо виключив можливість її подальшого перекладення на посадових осіб у порядку регресу.

Посилання апелянта на преюдиційність судових рішень, якими встановлено протиправність дій державних виконавців, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки сам факт протиправності поведінки відповідачів не створює правових підстав для регресного стягнення моральної шкоди у випадках, коли законом прямо передбачено неможливість такого стягнення.

Посилання апелянта на форму винних дій відповідачів не стосується обставин справи у співідношені з ЗУ «Про державну службу».

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з правовою оцінкою суду першої інстанції та не містять посилань на обставини, які не були предметом дослідження судом, або на нові докази, що могли б вплинути на правильність вирішення спору.

Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доказам та правильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим підстави для скасування рішення відсутні.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених вимог, належним чином оцінив надані докази у їх сукупності та правильно застосував норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни оскаржуваного рішення відсутні.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Держави України в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко