Провадження № 4-с/752/69/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря - Касаткіної А.В.

представника заявника - ОСОБА_1

представника боржника- ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 , заінтересовані особи: державний виконавець Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Яковенко Т.І., боржник ОСОБА_4 про визнання протиправною постанови, її скасування та зобов`язання відновити виконавче провадження, суд

В С Т А Н О В И В :

В березні 2026 року представник заявника звернувся до суду із скаргою і просить:

1) визнати протиправною постанову державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Яковенко Т.І. про закінчення виконавчого провадження № 78748513;

2) скасувати постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 78748513;

3) зобов`язати Голосіївський відділ державної виконавчої служби у м.Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження № 78748513.

Посилається на те, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 09 лютого 2024 року зобов`язано ОСОБА_4 не чинити заявнику перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язано його звільнити займану квартиру.

Постановою державного виконавя Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Яковенко Т.І. від 31 липня 2025 року було відкрито виконавче провадження № 78748513.

28 серпня 2025 року на адресу сторін була направлена вимога з`явитися 05 вересня 2025 року о 15:00 за адресою квартири для перевірки виконання рішення суду.

04 вересня 2025 року представником боржника на адресу державного виконавця було напаравлено заяву з повідомленням про те, що ОСОБА_4 квартирою не користується та не проживає в ній, оскільки близько двох років знаходиться за кордоном. В квартирі проживає його колишня дружина з донькою на підставі договору оренди.

05 вересня 2025 року державним виконавцем був складений акт про непроживання боржника в квартирі та його відсутність у ній на момент виходу державного виконавця.

Вважає, що постанова є неправомірною, оскільки боржник був відсутній у квартирі на момент виконавчої дії, однак може знаходитися в квартирі в інший час та чинити перешкоди.

В цей же день державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважає постанову необґрунтованою, оскільки до заяви представником боржника не долучено будь-яких доказів його перебування за кордоном.

За таких обставин ці твердження вважає припущенннями.

Крім того, сам по собі факт перебування за кордоном не позбавляє боржника обов`язку виконати вимогу державного виконавця.

Крім того, станом на даний час заявник не отримала доступу в квартиру.

З огляду на це, відсутності належного підтвердження виконання рішення суду та недосягнення його результату, постанова про закінчення виконавчого провадження є передчасною.

Виходячи з цього, просить задовольнити скаргу.

Скарга була зареєстрована судом 04 березня 2026 року та відповідно до статті 33 ЦПК України визначено складу суду.

Ухвалою суду від 09 березня 2025 року в справі відкрито провадження та скарга призначена до судового розгляду.

Представник заявника в судовому засіданні скаргу підтримав.

Представник боржника проти скарги заперечував.

Державний виконавець у судове засідання не з`явилася, про час розгляду справи повідомлена.

Відповідно до частини 2 статті 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу в її відсутності.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За змістом статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 09 лютого 2024 року був задоволенй позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 .

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом припинення права члена сім`ї колишнього власника житла користуватися квартирою.

Зобов`язано ОСОБА_4 звільнити займану квартиру

14 липня 2025 року Голосіївським районним судом м.Києва був виданий виконавчий лист.

31 липня 2025 року за вказаним виконавчим листом державним виконавцем Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Яковенко Т.І. було відкрито виконавче провадження № 78748513.

20 серпня 2025 року на адресу сторін була направлена вимога державного виконавця з`явитися 05 вересня 2025 року о 15:00 за адресою квартири для перевірки виконання рішення суду.

04 вересня 2025 року представником боржника - адвокатом Кучерявим О.П. на адресу державного виконавця було напарвоено заяву з повідомленням про те, що ОСОБА_4 більше 2-х років знаходиться за межами України, в квартирі не проживає і не користується нею.

В квартирі проживає його колишня дружина на підставі договору оренди.

За таких обставин ОСОБА_4 не чинить перешкод та не має наміру перешкоджати в виконанні рішення суду.

05 вересня 2025 року державним виконавцем був складений акт про непроживання боржника в квартирі.

Зазначено, що в квартирі проживає колишня дружина боржника ОСОБА_5 , зі слів якої та консьєржа будинку, в квартирів проживає лише сама ОСОБА_5 з донькою.

Постановою державного виконавця від 21 жовтня 2025 року виконавче провадження було закінчено на підставі пункту 9 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України « Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

За змістом Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, як обов`язковості виконання рішень та розумності строків виконавчого провадження.

За змістом статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Таким чином, з точки зору закону, під час розгляду скарг на дії/бездіяльність державного виконавця, судам необхідно, серед іншого, перевіряти законність вчинення/невчинення останнім відповідних дій, тобто досліджувати діяльність державного виконавця на предмет її відповідності положенням законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом частини 6 статті 26 Закону за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Відповідно до статті 63 Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

20 серпня 2025 року на адресу сторін виконавчого провадження була направлоена вимога дер жавного виконавця вимога з`явитися 05 вересня 2025 року о 15:00 за адресою квартири для перевірки виконання рішення суду.

05 вересня 2025 року державним виконавцем був складений акт про нерпоживання боржника в спірній квартирі.

В акті зазначено, що в квартирі проживає колишня дружина боржника з донькою, яка повідомила, що боржник у квартирі не проживає. Ці ж обставини підтвердила консьєрж будинку.

Постановою державного виконавця від 21 жовтня 2025 року виконавче провадження було закінчено на підставі пункту 9 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України « Про виконавче провадження».

( а.с. 9 - 14; 16 - 17 )

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України « Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При вирішенні скарги суд також враховує наступне.

Відповідно до частин 2, 3 статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З урахуванням приведеного вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Щодо твердження представника заявника суд враховує наступне.

Відповідно до пунктів 4 та 5 частини 3 статті 2 ЦПК України основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти.

Частинами 2 та 4 статті 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Заперечуючи наявність приведених у заяві представника боржника та в акті державного виконавця, будь-яким чином приведені в них обставини представником заявника спростовані не були.

Приведені представником заявника думки є припущеннями, на яких, з точки зору частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися.

Крім того, твердження про відсутність у заявника доступу до квартири, виходить за межі скарги та не є її предметом.

Керуючись статтями 19, 129 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», статтями 2, 4, 10, 18, 447 - 453 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Яковенко Т.І. відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.В.Машкевич