г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/3810/24
Номер провадження 2/213/67/26
У Х В А Л А

14 квітня 2026 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Нестеренка О.М.,

секретар судового засідання Близнюк Є.О.,

за участі: позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

представника позивача адвоката Волкова А.В. (в режимі відеоконференції),

відповідача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),

представника відповідача адвоката Якименка М.М. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі в порядку загального позовного провадження об`єднану цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, Виконком Інгулецької районної у місті ради як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, -

ВСТАНОВИВ:

І. Питання, що вирішується ухвалою.

В провадженні Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває вказана цивільна справа.

14.04.2026 від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

Клопотання обґрунтоване тим, що відповідно до пункту 1 статті 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року судові або адміністративні органи Договірної держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майно дитини.

Стаття 6 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року встановлює, що для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункту 1 статті 5 Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлено.

Отже, юрисдикція спорів щодо батьківського піклування має визначатися залежно від місця звичайного проживання з огляду на таке: у разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та a) кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не погодяться з переміщенням або утримуванням або b) дитина не проживає в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місцеперебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі (пункт 1 статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року).

ОСОБА_2 зазначає, що характер поїздок та повернень дитини протягом 20222024 років свідчить про вимушений пошук безпечнішого середовища під час війни. З цього часу фактичний центр життєвих інтересів дитини об`єктивно зосереджений за межами України: саме там відбувається її повсякденне життя, формуються соціальні зв`язки, забезпечуються стабільне та безпечне середовище, медичний супровід і безперервний освітній процес.

Дитина неодноразово висловлювала чітке бажання й надалі проживати разом із батьком за кордоном та страх перед поверненням в Україну. Додатковим підтвердженням необхідності закриття провадження у зв`язку з відсутністю юрисдикції українського суду є фактична зміна «центра життєвих інтересів» та звичайного місця проживання малолітньої ОСОБА_3 .

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник вказане клопотання підтримав з підстав, викладених у заяві.

Сторона позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) заперечувала щодо задоволення клопотання з посиланням на правову позицію ОП КЦС у постанові від 11.12.2023 у справі №607/20787/19 щодо того, що сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання.

Вирішуючи питання щодо закриття провадження у справі, суд виходить з такого.

ІІ. Мотиви, з яких суд дійшов висновків із зазначенням закону, яким керувався суд.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Законом України «Про приєднання України до Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей» від 14.09.2006 ратифіковано Конвенцію про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчинену 19.10 1996 у м. Гаазі (надалі Конвенція). Конвенція набула чинності 01.02.2008.

Відповідно до ст. 1, цілями Конвенції є:

a)визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини;

b)визначити, яке право має застосовуватися такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції;

c) визначити право, що застосовується до батьківської відповідальності;

d) забезпечити визнання та виконання таких заходів захисту в усіх Договірних Державах;

e) запровадити таке співробітництво між органами Договірних Держав, яке може бути необхідним для досягнення цілей цієї Конвенції.

Для цілей цієї Конвенції термін «батьківська відповідальність» включає повноваження, що випливають з батьківських чи будь-яких аналогічних відносин, які визначають права, обов`язки та представництво стосовно особи чи майна дитини

батьків, опікунів або інших законних представників.

Отже, Конвенція охоплює питання захисту дітей, батьківської відповідальності, опіки, зокрема, й право визначати місце проживання дитини.

За загальним правилом, що наведене в ч. 1 ст. 5 Конвенції, судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Водночас, частиною першою статті 6 Конвенції визначено, що для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5.

Отже, за змістом наведених положень Конвенції у даній категорії справ юрисдикція спору слідує за місцем постійного проживання дитини, а тому якщо постійне місце проживання дитини переноситься до іншої договірної держави, органи влади держави нового місця постійного проживання набувають юрисдикції щодо суті спору.

Виходячи з того, що юрисдикція держави у вирішенні даної категорії спорів пов`язується саме з поняттям постійного (звичайного) місця проживання дитини, суд повинен визначити чи має право на розгляд справи, виходячи з доведеності факту саме постійного місяця проживання дитини.

Визначення поняття «постійне/звичайне місце проживання» Конвенцією не визначено.

Разом з тим, як відзначив у Постанові від 17.08.2022 Верховний Суд (справа № 613/11185/19), звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі. Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу садка, школи, різноманітних гуртків, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки тощо.

В залежності від встановлення обставин того, чи підлягає спір вирішенню судам України, судам належить або вирішити спір по суті, або закрити провадження у справі, оскільки спір не підлягає розгляду судами України в порядку цивільного судочинства.

ОП КЦС у постанові від 18.09.2023 у справі № 545/2247/18 проаналізувала п. «b» ч. 1 ст. 7 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (Гаазька конвенція про батьківську відповідальність 1996 року), відповідно до якого припиняється юрисдикція держави звичайного місця проживання дитини, коли дитина набуває нове постійне (звичайне для неї) місце проживання в іншій країні.

Як слідує з матеріалів справи, що не оспорюється сторонами, дитина в період 2022-2024 років проживала на території Чехії, періодично на короткий проміжок часу повертаючись в Україну, а щонайменше з липня 2024 року, зокрема і на момент відкриття провадження у справі, не проживає на території України.

Крім того, в матеріалах справи міститься рішення апеляційної інстанції Обласного суду у Брно (в перекладі українською) від 03.12.2024 року. За змістом цього рішення, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо дотримання винятків для неповернення неповнолітньої ОСОБА_4 в Україну, викладеними в оскаржуваному рішенні. З усіх причин, викладених вище, апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції відповідно до пункту "б" частини 1 статті 220 Цивільного процесуального кодексу, постановивши повернути неповнолітню ОСОБА_5 до її постійного місця проживання в місті Києві, Україна, протягом 30 днів з дня набрання рішенням законної сили. Рішення оскарженню не підлягає.

Рішення набрало законної сили, однак на теперішній час залишається невиконаним.

В цьому випадку суд також бере до уваги правову позицію ВС КСЦ у постанові від

05.11.2025 у справі № 175/3823/23, а також правову позицію ОП КЦС ВС у постанові від 18 вересня 2023 року у справі №545/2247/18.

З огляду на наведене, враховуючи, що місце постійного проживання дитини змінилось спочатку через безпекову ситуацію в країні, а потім через невиконання домовленості щодо повернення дитини (що було встановлено у рішенні Обласного суду у Брно), керуючись положеннями статей 5, 6 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, суд вважає, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 255, 260, 261, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у об`єднаній цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, Виконком Інгулецької районної у місті ради як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено та проголошено 14.04.2026.

Суддя О.М. Нестеренко