ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 945/1826/24

провадження № 61-500св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Черенкової Н. П., та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 листопада 2026 року, ухвалену у складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Лівінського І. В., Тищук Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

1. У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до російської федераціїв особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, пов`язаної з агресією російської федерації проти України.

2. Стверджувала, посилаючись на Статут ООН, статтю 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» і практику Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), що у відповідача відсутній судовий імунітет і справа повинна розглядатись судом за місцем завдання шкоди.

3. На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що їй належить на праві спільної часткової власності 1/2 частина житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час м. Скадовськ окуповано ворогом.

4. Також ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 . Цю квартиру було пошкоджено через обстріл з невстановленого типу та виду озброєння російськими військовими.

5. Позивачка була змушена переїхати до м. Миколаєва та не може користуватись, володіти і розпоряджатись своїм майном, тобто фактично позбавлена права власності.

6. Зазначала, що в мережі Інтернет керівництвом Херсонської області було опубліковано інформацію, що особи, які вважають себе власниками житлових приміщень, зазначених у переліку, або мають на них права, зобов`язані протягом 30 календарних днів з моменту опублікування з`явитися до міністерства майнових та земельних відносин Херсонської області за адресою: АДРЕСА_3 , з документами (паспорт громадянина російської федерації, правовстановлюючі документи на житлове приміщення). У разі неявки особи, яка викликається, зазначене житлове приміщення буде за заявою міністерства майнових та земельних відносин Херсонської області поставлено на облік до територіального органу федерального органу виконавчої влади, який здійснює державний кадастровий облік, державну реєстрацію прав, ведення Єдиного державного реєстру, з метою постановки на облік житлового приміщення, що має ознаки безгосподарного майна, як безгосподарне.

У цьому списку наявний і належний ОСОБА_1 на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

7. ОСОБА_1 стверджувала, що 20 грудня 2023 року невідомі особи незаконно проникли до її житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , дотепер там проживають. Вказаними діями порушено недоторканість її житла.

8. Оцінюючи суму матеріальних збитків, позивачка виходила з наступного.

Оціночна ринкова вартість майна на момент його отримання становила:

- 1/2 частина будинку за адресою: АДРЕСА_1 - 150 000 доларів США;

- квартира АДРЕСА_2 - 40 000 доларів США.

Оскільки позивачка перебуває у шлюбі, то це майно є спільною частковою власністю і визначена нею сума збитків вже є половиною від всієї суми.

На день пред'явлення позову до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом

1 доллар = 40, 5458 грн. Отже, сума збитків становить 7 695 000 (сім мільйонів шістсот дев`яносто п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

9. На обґрунтування стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 вказувала, що з початку агресії російської федерації проти України вона зазнала істотних моральних страждань, оскільки не може бути впевненою в тому, що не стане жертвою варварських ракетних обстрілів, а також постійно боїться за життя близьких їй людей. Постійні повітряні тривоги завдають істотних моральних страждань та спричиняють шкоду її здоров`ю.

10. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з держави російська федерація на підставі статей 386, 1166 ЦК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» матеріальну шкоду у розмірі 7 695 000 грн, а також 10 000 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

11. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 000 000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

12. Керуючись Конвенцією ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятою резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року, Законом України «Про міжнародне приватне право», практикою Верховного Суду у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної держави, суд виснував, що російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якої проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

13. Згідно із правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду від

14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні в 2014 році суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї держави та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної держави.

14. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала доказів того, що 1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належить їй на праві спільної часткової власності.

Крім того, матеріали справи не містять підтвердження того, що ОСОБА_1 вчинила всі, передбачені чинним законодавством України дії, необхідні для отримання компенсації за пошкоджене майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , у позасудовому порядку, та що вона отримала рішення про відмову у наданні такої компенсації.

15. При вирішенні позовної вимоги про стягнення завданої матеріальної шкоди суд застосував норми статей 76, 77, 81, 82, 89 ЦПК України, статті 1166 ЦК України, Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326, Порядок надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 року № 381.

16. Вирішуючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд встановив наявність підстав для її частково задоволення і вказав на складність обчислення моральної шкоди за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту.

17. При визначенні розміру моральної шкоди суд врахував відповідно до вимог статей 22, 23, 1167 ЦК України ступінь, глибину та характер душевних страждань ОСОБА_1 , істотність вимушених змін у її житті, принципи поміркованості, розумності і справедливості, взяв до уваги практику Верховного Суду у подібних правовідносинах та вважав, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 000 грн буде достатнім для розумного задоволення потреб позивачки як особи, яка має право на відшкодування такої шкоди.

18. ОСОБА_1 оскаржила рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2025 року в апеляційному порядку в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, пов`язаної з агресією російської федерації проти України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

19. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2025 року залишено без змін.

20. Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 майнової шкоди, оскільки у матеріалах справи відсутні достатні та достовірні докази, які б визначали розмір завданої позивачці матеріальної шкоди внаслідок втрати належної їй власності.

21. Визначити вартість належної позивачці частини будинку на теперішній час без залучення спеціалістів, не є можливим.

Клопотань про проведення судової будівельної експертизи на підставі наявних технічних документів для визначення ринкової вартості будинку у м.Скадовськпозивачка не заявляла.

22. Належним доказом, який би підтверджував розмір завданих збитків, є звіт про незалежну оцінку розміру реальних збитків унаслідок знищення та пошкодження майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, виготовлений сертифікованим оцінювачем, який використовує Методичні засади визначення розміру збитків, спричинених збройною агресією, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326. Проте вказаних доказів позивачкою не надано.

23. Отже, оскаржуване судове рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

24. Оскільки рішення суду першої інстанції щодо стягнення моральної шкоди позивачкою не оскаржувалось, тому в цій частині апеляційним судом не переглядалось.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

25. 06 січня 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргоюна рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 листопада 2025 року.

26. Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2026 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження судових рішень. Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 945/1826/24.

27. 10 лютого 2026 року матеріали цивільної справи № 945/1826/24 надійшли до Верховного Суду.

28. Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

29. Повідомлення російської федерації про розгляд справи у Верховному Суді знаходиться у спеціальному розділі «Інформація про ухвалення судового рішення для учасників справи за вимогами про відшкодування шкоди до російської федерації або до осіб, пов`язаних з державою-агресором». На офіційному

веб-сайті Судової влади України розміщено оголошення щодо відкриття

касаційного провадження у справі: «Інформація для учасника справи: міністерства юстиції російської федерації. Справа № 945/1826/24, касаційне провадження

№ 61-500 ск26».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

30. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 листопада 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування майнової шкоди, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити.

31. Враховуючи зміст прохальної частини касаційної скарги ОСОБА_1 , Верховний Суд відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не переглядає рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з агресією російської федерації проти України.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

32. Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від: 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19); 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15-ц (провадження № 14-354цс19), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21), у постановах Верховного Суду від: 14 лютого 2018 року у справі № 686/10520/15-ц (провадження № 61-3657св18); 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17 (провадження № 61-6677св20); 13 липня 2022 року у справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20); 30 грудня 2024 року у справі № 757/13076/22 (провадження № 61-2934св24); (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

33. Крім того, заявниця указує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

34. Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивовано тим, що вона зазнала майнових збитків внаслідок збройної агресії російської федерації.

У грудні 2023 року військовослужбовці держави-агресора самовільно заселилися до її будинку в м. Скадовськ, де постійно проживають дотепер, при цьому вони незаконно заволоділи частиною побутової техніки. Крім того, майну заявниці у м. Херсон було завдано шкоду внаслідок обстрілів 28 лютого 2024 року та 30 листопада 2025 року. Усі факти незаконного заволодіння, викрадення та знищення майна належним чином задокументовано правоохоронними органами України, за вказаними фактами відкрито кримінальні провадження.

35. З метою визначення розміру майнової шкоди, ОСОБА_1 надавала суду першої та апеляційної інстанції такі документи:

- довідку про оцінку вартості об`єкта нерухомості заадресою: АДРЕСА_1 ;

- довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 . Також судам надавалися дані про ринкову вартість будинку та квартири.

Крім того, заявниця надала судам першої та апеляційної інстанцій фото- та відеодокази руйнувань будинку і квартири, однак вони не були взяті судами до уваги.

36. Наголошує на тому, що російська федерація вчинила дії, які позбавили її можливості реалізувати право власності на майно.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

37. ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Дергільовою О. Г. (а. с. 16).

38. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджено, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_1 (а. с. 21).

39. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 1/2 частка житлового будинку загальною площею 249,5 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності (а. с. 20).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 1/2 частка житлового будинку загальною площею 249,5 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності (а. с. 107).

40. Відомостями з Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження № 0000044) встановлено, що 20 грудня 2023 року до правоохоронних органів надійшла письмова заява від ОСОБА_1 про те, що невідомі особи незаконно проникли на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та де на теперішній час без дозволу проживають, чим порушили недоторканість житла ОСОБА_1 (а. с. 26).

41. Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження № 0000293), 28 лютого 2024 року до Відділу поліції № 1 ХРУП ГУНП в Херсонській області надійшло повідомлення про те, що 28 лютого 2024 року військові російської федерації здійснили обстріл з невстановленого виду та типу озброєння, внаслідок чого було пошкоджено приватні будинки та інше майно громадян, зокрема за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 25).

42. Актом обстеження матеріально-побутових умов Дніпровського району м. Херсон, складеним 21 березня 2024 року головою ОСББ, засвідченим сусідами та печаткою виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради, встановлено, що під час артилерійського обстрілу 28 лютого 2024 року було пошкоджено квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 22).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

43. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

44. Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

45. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

46. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

47. Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

48. У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

49. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити

у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

50. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

51. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

52. Предметом позову у цій справі, у частині, що переглядається в порядку касації, є матеріально-правова вимога громадянки України до російської федерації про відшкодування майнової шкоди, пов'язаної з агресією російської федерації проти України.

53. Загальновідомою обставиною, тобто такою що не потребує доказування (частина третя статті 82 ЦПК України), є те, що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

54. 02 березня 2022 року збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

55. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

56. 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

57. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Щодо вирішення позовної вимоги про стягнення майнової шкоди

58. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка, по-перше, не довела своє право на стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації, як власниці житлового будинку загальною площею 249,5 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а по-друге, матеріали справи не містять підтвердження, що позивачкою вчинено всі дії, передбачені законодавством України, для отримання компенсації за пошкоджене майно - належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , і що їй надходило рішення про відмову у наданні такої компенсації.

59. Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди без змін, виснував, що оскільки позивачка на надала належного доказу, який би підтверджував розмір завданих збитків (зокрема, звіт про незалежну оцінку розміру реальних збитків унаслідок знищення та пошкодження майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, виготовлений сертифікованим оцінювачем, який використовує Методичні засади визначення розміру збитків, спричинених збройною агресією, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326), то неможливо встановити дійсний розмір збитків, завданих внаслідок артилерійського обстрілу з боку російської федерації та пошкодження квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та збитків, завданих втратою домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

60. Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з такими мотивами судів першої та апеляційної інстанцій, хоча погоджується з висновком судів про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення майнової шкоди, пов'язаної з агресією російської федерації проти України.

61. Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

62. Виходячи зі змісту цієї колізійної норми, яка закріплює колізійний принцип lex loci delicti (закон місця вчинення цивільного правопорушення (делікту), питання відшкодування шкоди, завданої позивачці в результаті збройної агресії російської федерації проти України, повинно регулюватися правом України.

63. Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

64. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

65. Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

66. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

67. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

68. Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

69. Зобов'язання про відшкодування шкоди -це правовідношення, на підставі якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

70. Загальними підставами для покладення відповідальності на особу, яка завдала шкоду, за змістом статті 1166 ЦК України є: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду; шкідливий результат такої поведінки, тобто наявність самої шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди, та вина особи у заподіянні шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за завдану шкоду.

71. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

72. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага.

У постановах Верховного Суду: від 13 серпня 2025 року у справі № 757/339/23, від

02 жовтня 2025 року у справі № 758/14624/21, від 22 січня 2026 року у справі №752/3888/24, від 03 лютого 2026 року у справі № 757/19441/22-ц зазначено, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

73. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

74. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.

75. Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини. Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

76. У розрізі встановлення всіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема наявності шкідливого результату протиправної поведінки - завдання збитків, Верховний Суд зазначає, що загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

77. 24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, у зв'язку з чим Указом Президента України №64/2022 від24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався.

24 лютого 2022 року російські війська з Криму зайшли до Генічеського і Скадовського районів Херсонської області в Україні.

Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією спочатку був затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 із змінами і доповненнями, а тепер - наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 (далі - Наказ № 376).

У цьому Наказі зазначені (1) території, на яких ведуться (велися) бойові дії, зокрема: (а) території можливих бойових дій; (б) території активних бойових дій; (в) території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси; (2) тимчасово окуповані російською федерацією території України.

Відповідно до Наказу № 376 Скадовський район Херсонської області в Україні з 24 лютого 2022 року до теперішнього часу перебуває в тимчасовій окупації.

78. У Рішенні від 09 липня 2025 року в справі «Україна та Нідерланди проти росії» ЄСПЛ встановив цілу низку фактів неодноразових порушень Конвенції, багато з яких мали місце протягом понад восьми років, серед них: «Знищення, мародерство та експропріація без компенсації майна, що належало цивільним особам і приватним підприємствам на окупованих територіях з 11 травня 2014 року по 16 вересня

2022 року, на порушення статті 1 Протоколу № 1, а з 24 лютого 2022 року - знищення та мародерство житла й особистого майна - також на порушення статті 8. Докази свідчать про те, що з 2014 року сепаратисти та російські збройні сили систематично вдавалися до таких дій, і ця практика продовжилася після вторгнення у 2022 році. Озброєні групи грабували цивільних на блокпостах, вривалися до будинків і підприємств, грабували, захоплювали або знищували їх. Після лютого 2022 року широкомасштабне мародерство з боку російських військових стало звичним явищем, хоча воно заборонене за будь-яких обставин відповідно до міжнародного гуманітарного права. Суд визнав, що випадки знищення майна, які він розглядав, мали характер вандалізму. На окупованих територіях також застосовувалися регуляторні заходи з націоналізації приватної власності та запровадження обов`язкової реєстрації майна. Не було жодних доказів правової основи для таких заходів або того, що були дотримані умови, які дозволяють реквізицію майна відповідно до міжнародного гуманітарного права. Приватну власність захоплювали та конфісковували з корисливих міркувань для привласнення економічних ресурсів, іноді під політичним прикриттям «захисту від антиросійської діяльності. Знищення майна було свавільним і навмисним».

79. Відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації російською федерацією окремих територій України юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (російську федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди.

Така правова позиція є сталою у практиці Верховного Суду і викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 25 січня 2023 року у справі № 233/2082/21, від 13 серпня 2025 року у справі № 757/339/23.

80. Законодавство України визначає декілька механізмів відшкодування шкоди, завданої громадянам України агресією російської федерації проти України: 1) компенсація за пошкоджене майно через державну програму «Євідновлення» і через застосунок «Дія» (постанова Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 року № 381 «Про затвердження Порядку надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення»); 2) житлові сертифікати (постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2025 року № 1176 «Про затвердження Порядку надання допомоги для вирішення житлового питання окремим категоріям внутрішньо переміщених осіб, що проживали на тимчасово окупованій території, та внесення змін до Порядку ведення Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України»); 3) в судовому порядку - зокрема, шляхом пред'явлення до національного суду України позову до російської федерації про відшкодування майнової шкоди, завданої агресією російської федерації проти України; 4) через Міжнародний Реєстр збитків (м. Гаага) (Резолюція Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй A/RES/ES-11/5 від 14 листопада 2022 року «Сприяння здійсненню правового захисту і забезпечення відшкодування шкоди у зв`язку з агресією проти України» та Резолюція CM/Res(2023)3 Комітету Міністрів Ради Європи від 12 травня 2023 року «Про встановлення Розширеної часткової угоди про Реєстр збитків, завданих агресією російської федерації проти України»).

Право на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод і законних інтересів гарантовано статтею 55 Конституції України, статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, а також статтями 2, 4 ЦПК України.

Звернення позивачки до українського суду слід вважати доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Подібні правові висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20, від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21, від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21, від 11 грудня 2024 року у справі № 638/7894/23, від 12 лютого 2025 року у справі № 686/16081/23, від 04 лютого 2026 року у справі № 572/4899/24.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає неправильним висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що для отримання компенсації за зруйноване майно особа, якій завдано такі руйнування, повинна здійснити дії, передбачені Порядком № 381.

81. Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

82. Ключовим фактором при вирішенні справ щодо відшкодування шкоди є належна та достатня доказова база.

Для ефективного захисту свого порушеного права позивачі повинні не лише вказати на причинно-наслідковий зв`язок між діями російської федерації та завданою шкодою, а й належно її документально підтвердити, а також здійснити розрахунок збитків відповідно до законодавчих вимог.

Саме на позивача покладається обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема - факту спричинення шкоди внаслідок бойових дій або інших форм збройної агресії російської федерації, а також надання обґрунтованого розрахунку розміру шкоди.

Аналізуючи сукупність наданих ОСОБА_1 доказів щодо розміру пошкодження квартири АДРЕСА_2 , а також втрати домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про їх недостатність для встановлення дійсного розміру збитків і водночас звертає увагу на те, що виходячи заналізу сформованої Верховним Судом судової практики у цій категорії справ перелік засобів доказування цих обставин може різнитися залежно від виду заявленої до відшкодування майнової шкоди (приміром, позивач може підтвердити такі обставини актами обстеження зруйнованого або пошкодженого майна, висновками експертів, фото- та відеофіксацією, витягами з реєстрів, документами, що посвідчують право власності).

Ці вимоги відповідають положенням частини п`ятої статті 177 ЦПК України, згідно з якою до позовної заяви додаються всі наявні у позивача докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

83. Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивачка довела розмір заподіяної шкоди, надавши суду як додатки до касаційної скарги: довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості - квартири АДРЕСА_2 , дані про ринкову вартість квартири, а також фото- та відеодокази її руйнування.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

84. Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

85. Оскільки суд першої інстанції та апеляційний суд правильно встановили обставини справи, однак неправильно застосували норми матеріального права, а встановлення додаткових обставин, а також дослідження та оцінка доказів у справі не потребується, колегія суддів вважає за можливе змінити рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду у частині зазначення мотивів відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, пов'язаної з агресією російської федерації, на підставі статті 412 цього кодексу.

86. Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 листопада 2026 року в оскаржуваній частині змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

У решті рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 листопада 2026 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк