Справа №464/2255/26
пр № 2-н/464/438/26
У Х В А Л А

14 квітня 2026 року м.Львів

Суддя Сихівського районного суду м.Львова Тімченко О.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої дитини,

у с т а н о в и л а:

Адвокат Заяць Н.Я. від імені та в інтересах заявника звернувся до Сихівського районного суду м.Львова з заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржника аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі, еквівалентному сумі, необхідній для навчання в університеті ЛНУ ім.І.Франка, проживання і харчування у розмірі 15000 грн в місяць.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено суддю Тімченко О.В.

Розглянувши матеріали заяви про видачу судового наказу, суддя дійшов переконання про необхідність відмовити у видачі судового наказу з наступних підстав.

У порядку ч.4 ст.263 ЦПК України при застосуванні норм права суд ураховує правову позицію Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2024 року у справі № 463/1178/23, за якою територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

За правилами ст.162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (ч.1 ст.27 ЦПК України).

Як передбачено у ст.28 ЦПК України, позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

У ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місцем проживання є житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.

Місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги.

За положеннями ст.4 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» Єдиний державний демографічний реєстр, зокрема, використовується для обліку інформації про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи.

Декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою. Особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування) - ст.ст.3, 4 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Ураховуючи наведене, законодавством чітко встановлений порядок декларування/реєстрації як місця проживання, так і місця перебування фізичної особи на території України, яке вимагає обов`язкового внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи.

Фізична особа може мати декілька місць проживання, проте, реєстрації підлягає тільки одне місце проживання або перебування фізичної особи, саме тому законодавець визначив, що підсудність цивільних справ залежить від декларації/реєстрації у встановленому законом порядку місця проживання/перебування фізичної особи.

За відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру та Єдиної інформаційної системи соціальної сфери щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу, сформованого засобами системи ЄСІТС «Електронний суд», відомості щодо заявника та боржника відсутні.

За долученою до справи копії паспорта зареєстроване місце проживання заявника з 15 червня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Відомості щодо внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання/перебування заявника чи боржника на території АДРЕСА_2 , як зазначено у заяві, відсутні.

За відсутності даних щодо повноважень Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Антонича 22» проводити обстеження житла на предмет проживання/непроживання осіб акт об`єднання у розумінні наведених вище положень законодавства не є належним та допустимим доказом місця проживання/перебування заявника.

Схожа позиція щодо актів житлового органу висловлена Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 404/7153/20.

Як зазначалось вище, акт Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку не відповідає вимогам Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» як документ належного підтвердження задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) заявника.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що суддею не встановлено правових підстав для розгляду даної справи Сихівським районним судом м.Львова, що слугує підставою для відмови у видачі судового наказу, адже у силу положень ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє, якщо заяву подано із порушенням правил підсудності. Відомості, які б спростовували даний висновок та беззастережно доводили, відсутні.

Суддя зауважує, що у порядку ст.167 ЦПК України розгляд заяви про видачу судового наказу проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника, а заявник при цьому користується професійною правничою допомогою адвоката.

Окремо суддя акцентує увагу заявника та адвоката, що за правилами ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо:

4) заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб;

5) заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Керуючись ст.ст.165, 258-260 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а:

Відмовити у видачі судового наказу.

Відповідно до ч.1 ст.166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 14 квітня 2026 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом 15 днів з дня проголошення. У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО