судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Петрова Є. В.
за позовом Славської селищної ради Стрийського району Львівської області до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , треті особи: державний кадастровий реєстратор відділу у Сколівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Стрийська районна державна адміністрація, про визнання недійсними та скасування наказів, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та договорів дарування
за касаційними скаргами Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_28 , ОСОБА_26 та ОСОБА_5 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2023 року у складі судді Брони А. Л. та постанову Львівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року у складі колегії суддів Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.
У листопаді 2021 року Славська селищна рада Стрийського району Львівської області (далі - Славська селищна рада) звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 24 грудня 2021 року, просила:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 жовтня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бобеляком О. І. за № 1551;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 жовтня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бобеляком О. І. за № 1550;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29 червня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Візняк О. О за № 604;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 22 червня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Швед І. В. за № 1844;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 22 червня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Швед І. В. за № 1842;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 травня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вовк Т. Р. за № 1062;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19 травня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Бобеляк О. І. за № 665;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19 лютого 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Моісєєвою О. Я. за № 337;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 лютого 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л. З. за № 179;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 лютого 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мельничук О. В. за № 235;
У позові Славська селищна рада посилалася на неправомірність передання у власність ГУ Держгеокадастру у Львівській області земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 37,5145 га у власність громадян, які підлягали переданню у комунальну власність Славської об`єднаної територіальної громади Львівської області на підставі Закону України від 28 квітня 2021 року № 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» (далі - Закон № 1423-IX).
Позивач зазначав, що відповідно до законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2020 року № 1113 «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин» (далі - постанова КМУ № 1113), ГУ Держгеокадастру у Львівській області було зобов`язане забезпечити передання у комунальну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, щодо яких надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, у разі якщо до 15 грудня 2020 року така документація не була подана на затвердження до територіальних органів Держгеокадастру.
При цьому, клопотання про затвердження документації із землеустрою щодо тридцяти спірних земельних ділянок були подані у період з 21 грудня 2020 року до 26 травня 2021 року (згідно з інформацією з офіційного вебсайту Держгеокадастру), у зв`язку з чим ГУ Держгеокадастру у Львівській області повинно було відмовити відповідним фізичним особам у затвердженні такої документації.
Крім того, позивач наголошував, що дії ГУ Держгеокадастру у Львівській області щодо видання оспорюваних наказів про затвердження документації із землеустрою та передання земельних ділянок у власність фізичним особам суперечать вимогам указу Президента України від 15 жовтня 2020 року № 449/2020 «Про деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин», розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 року № 60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад», а також постанови КМУ № 1113.
Посилаючись на викладене, Славська селищна рада стверджувала, що оспорювані рішення ГУ Держгеокадастру у Львівській області, подальша державна реєстрація права власності окремих фізичних осіб на спірні земельні ділянки та укладення щодо них договорів купівлі-продажу, дарування, а також поділ однієї земельної ділянки на декілька, суперечать вимогам законодавства України та порушують права і законні інтереси позивача.
При цьому Славська селищна рада зазначала, що набула майнового права правомірного очікування та законного сподівання щодо отримання спірних земельних ділянок у комунальну власність, яке підлягає судовому захисту.
Сколівський районний суд Львівської області рішенням від 19 грудня 2023 року позовні вимоги задовольнив у повному обсязі.
Верховний Суд постановою від 25 березня 2026 року касаційні скарги ГУ Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_28 , ОСОБА_26 та ОСОБА_5 залишив без задоволення. Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2023 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Львівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року залишив без змін.
Мотивуючи свої висновки, Верховний Суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про порушення ГУ Держгеокадастру у Львівській області вимог чинного законодавства під час видання оспорюваних наказів, зокрема щодо недотримання встановленої процедури відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення у частині отримання згоди Славської селищної ради на їх передання у власність.
З огляду на це суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали, що оспорювані накази ГУ Держгеокадастру у Львівській області, державна реєстрація права власності на спірні земельні ділянки, укладені щодо них договори купівлі-продажу та дарування, а також поділ земельної ділянки суперечать вимогам законодавства України та порушують права і законні інтереси позивача.
Водночас суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що права та законні інтереси Славської об`єднаної територіальної громади порушені безпосередньо укладеними договорами купівлі-продажу, а їх визнання недійсними призведе до відновлення майнового інтересу позивача. При цьому суди врахували, що з 27 травня 2021 року, відповідно до пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України (далі - ЗК України), землями комунальної власності територіальних громад є всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.
Верховний Суд відхилив доводи касаційних скарг про відсутність у ГУ Держгеокадастру у Львівській області правових підстав для відмови у наданні дозволів на розроблення документації із землеустрою, оскільки предметом спору у цій справі є недотримання процедури відведення земельних ділянок під час їх передання у власність, а не правомірність відмови у наданні дозволів на розроблення відповідної документації.
Також суди попередніх інстанцій правильно встановили, що порушення процедури прийняття рішень суб`єктом владних повноважень є самостійною підставою для визнання таких рішень протиправними та їх скасування у разі, якщо таке порушення могло вплинути на зміст прийнятого рішення та його законність.
Доводи касаційних скарг щодо відсутності змін до статті 118 ЗК України розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 року № 60-р є безпідставними, оскільки цим розпорядженням визначено компетенцію Держгеокадастру у сфері передання земель сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад та передбачено здійснення такої передачі за погодженням із відповідними територіальними громадами.
Крім того, Верховний Суд відхилив доводи касаційних скарг про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, зазначивши, що право на витребування майна від добросовісного набувача відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) належить власнику такого майна. Натомість у цій справі позивач не є власником спірних земельних ділянок, а є органом місцевого самоврядування, який має правомірні очікування щодо набуття їх у комунальну власність, що залежало від належної поведінки уповноваженого державного органу. Таким чином, позивач набув майнового інтересу, який підлягає судовому захисту, а обраний ним спосіб захисту є належним.
Водночас Верховний Суд зазначив, що відповідачі - фізичні особи не заявляли зустрічних вимог про компенсацію. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд дійшов висновку, що ухвалене у цій справі рішення не порушує принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном відповідачів.
При цьому відповідачі не позбавлені можливості ініціювати судовий процес та заявити, зокрема, вимоги про компенсацію вартості спірних земельних ділянок. У разі заявлення відповідної вимоги вона підлягає розгляду судом у межах відповідного провадження з наданням оцінки доводам сторін і доказам, поданим на підтвердження обґрунтованості понесених витрат.
Оскільки механізм компенсації є доступним та ефективним, а відповідачі - фізичні особи ним не скористалися, держава не може нести відповідальність за відсутність відшкодування.
Особи, які набули право власності на спірні земельні ділянки в порядку безоплатної приватизації, у разі скасування наказів Держгеокадастру про затвердження проєктів землеустрою, зберігають право на безоплатну приватизацію таких земельних ділянок та можуть реалізувати його, звернувшись у встановленому законом порядку до відповідних державних органів або органів місцевого самоврядування.
Разом із тим не можу погодитися з висновками більшості суддів колегії Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вважаю, що у спірних правовідносинах обраний позивачем спосіб захисту не є належним та ефективним у частині вимог, заявлених до відповідачів, які набули право власності на спірні земельні ділянки на підставі цивільно-правових правочинів, укладених із первісними набувачами.
Суди попередніх інстанцій установили, що спірні земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах території Славської об`єднаної територіальної громади, були передані ГУ Держгеокадастру у Львівській області у приватну власність фізичних осіб на підставі оспорюваних наказів.
Водночас на момент виникнення спірних правовідносин їх правове регулювання визначалося, зокрема, пунктом 24 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (у редакції Закону України № 1423-IX), відповідно до якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім прямо визначених законом винятків.
Із аналізу наведеної норми вбачається, що законодавець, запроваджуючи реформу децентралізації у сфері земельних відносин, фактично визначив територіальні громади суб`єктами права на відповідні земельні ділянки, тоді як органи виконавчої влади втратили повноваження щодо розпорядження такими землями поза встановленою процедурою їх передання у комунальну власність.
Отже, хоча виникнення права комунальної власності у формально-юридичному розумінні пов`язується з державною реєстрацією (стаття 125 ЗК України), сам припис пункту 24 розділу X «Перехідні положення» цього Кодексу надає територіальній громаді правовий статус особи, в інтересах якої здійснюється набуття такого майна, та відповідні повноваження щодо його судового захисту.
Так, у справі № 243/680/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що з огляду на вибуття спірної земельної ділянки з володіння належного суб`єкта - територіальної громади - поза її волею на підставі незаконного наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області та подальше її відчуження, відновлення порушеного права має здійснюватися шляхом витребування майна від добросовісного набувача. При цьому доводи про те, що на момент набуття права власності земельна ділянка була вільною від обтяжень, а орган місцевого самоврядування не був її власником, обґрунтовано відхилені, оскільки відповідній раді надано повноваження щодо розпорядження землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідної територіальної громади, крім земель, що залишилися у державній власності відповідно до пункту 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (у редакції Закону України № 1423-IX).
У справі № 299/6205/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також зазначив, що доводи про відсутність державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку не впливають на право територіальної громади звернутися до суду з віндикаційним позовом, оскільки внаслідок набрання чинності Законом України № 1423-IX (з 27 травня 2021 року) землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах територіальних громад, вважаються землями комунальної власності, крім прямо визначених законом винятків. За таких обставин відповідна сільська рада є належним суб`єктом захисту порушеного права та наділена повноваженнями на звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій установили, що частина відповідачів набула право власності на спірні земельні ділянки безпосередньо на підставі наказів ГУ Держгеокадастру у Львівській області, тоді як інша частина - у подальшому на підставі договорів купівлі-продажу та інших цивільно-правових правочинів, укладених із первісними набувачами. За таких обставин правова природа спірних правовідносин є різною залежно від категорії відповідачів.
Щодо первісних набувачів, спір дійсно пов`язаний із правомірністю рішень суб`єкта владних повноважень, а тому застосування способів захисту, спрямованих на оспорювання таких рішень та їх наслідків, є допустимим.
Водночас щодо відповідачів, які набули право власності у подальшому на підставі цивільно-правових правочинів, спір набуває ознак класичного речово-правового спору, оскільки йдеться про перебування майна у володінні осіб, які не брали участі у первинному публічно-правовому акті його вибуття.
За таких обставин належним способом захисту порушеного права у цій частині є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) відповідно до статей 387, 388 ЦК України, оскільки саме цей спосіб забезпечує вирішення питання про правомірність володіння майном кінцевими набувачами та спрямований на його повернення належному суб`єкту.
Застосування інших способів захисту, зокрема визнання недійсними правочинів, укладених між приватними особами, не охоплює повною мірою спірні правовідносини, оскільки не передбачає встановлення юридично значущих обставин, які підлягають з`ясуванню саме у межах речово-правового спору.
Саме у межах віндикаційного позову суд зобов`язаний встановити, чи є відповідачі добросовісними набувачами у розумінні частини першої статті 388 ЦК України, чи вибуло майно з володіння належного суб`єкта поза його волею, а також чи існують передбачені законом підстави для витребування майна навіть у добросовісного набувача.
Крім того, вирішуючи питання про витребування майна у подальших набувачів, суд повинен надати оцінку відповідності такого втручання у їхнє право власності вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), зокрема встановити, чи є таке втручання законним, чи переслідує легітимну мету та чи є пропорційним, а також чи не покладає воно на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар і чи забезпечено можливість отримання належної компенсації.
Натомість обраний у цій справі спосіб захисту фактично унеможливлює належне дослідження зазначених обставин щодо подальших набувачів, оскільки не передбачає встановлення їх добросовісності та не забезпечує оцінки пропорційності втручання у їхнє право власності, що призводить до ігнорування спеціального правового регулювання, встановленого статтями 387, 388 ЦК України, а також стандартів статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Водночас надана Верховним Судом у постанові оцінка пропорційності втручання у право мирного володіння майном відповідачів не відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції та усталеній практиці Верховного Суду і Європейського суду з прав людини.
Суд обмежився формальним посиланням на принцип пропорційності, не здійснивши повного трикомпонентного тесту, який передбачає встановлення законності втручання, наявності легітимної мети та дотримання справедливого балансу між інтересами суспільства і правами особи. При цьому суд не дослідив добросовісність набувачів спірного майна, не розмежував правовий статус відповідачів залежно від способу набуття ними права власності, не встановив, чи покладає таке втручання на них індивідуальний та надмірний тягар, а також не перевірив наявність реального та ефективного механізму компенсації.
Посилання на принцип диспозитивності цивільного процесу та відсутність заявлених відповідачами вимог про компенсацію не звільняє суд від обов`язку надати повну оцінку пропорційності втручання, оскільки такий обов`язок покладається на суд незалежно від процесуальної поведінки сторін. Крім того, вказівка на можливість подальшого звернення з вимогами про відшкодування є лише гіпотетичною та не забезпечує ефективного захисту права власності у момент його обмеження.
За таких обставин вважаю, що обраний у цій справі спосіб захисту та підхід суду не забезпечують справедливого балансу інтересів, а тому не відповідають стандартам Конвенції.
Крім того, вважаю, що колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, дійшовши висновку про належність обраного позивачем способу захисту в цілому, фактично не врахувала відмінність правового статусу різних категорій відповідачів та, як наслідок, сформувала підхід, який не узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 травня 2025 року у справі № 243/680/23 та від 06 березня 2026 року у справі № 299/6205/21.
За таких обставин, якщо колегія суддів вважала за можливе відступити від зазначеного підходу, справа підлягала переданню на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України.
З огляду на викладене, вважаю, що у цій справі щодо відповідачів, які набули право власності на спірні земельні ділянки у подальшому на підставі цивільно-правових правочинів, належним способом захисту є віндикаційний позов, у межах якого підлягають встановленню обставини добросовісності набувачів, пропорційності втручання у їхнє право власності та, за необхідності, питання надання належної компенсації, тоді як застосований судами підхід не забезпечує повного та ефективного захисту порушеного права.
Суддя Є. В. Петров