УХВАЛА

07 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 463/7410/22

провадження № 61-16194св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів), Державне підприємство «Сетам», ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька Ірина Степанівна, на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 лютого 2024 року у складі судді Мармаша В. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у складі колегії суддів Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів)

(далі - Шевченківський ВДВС у місті Львові Західного МРУ Міністерства юстиції (місто Львів)), Державного підприємства «Сетам» (далі -ДП «Сетам»), ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого

майна - частки квартири АДРЕСА_1 , укладений шляхом проведення прилюдних електронних торгів від 02 лютого 2021 року за лотом № 462789;

припинити право власності відповідача ОСОБА_2 на нерухоме

майно - частки квартири АДРЕСА_1 ;

витребувати частку квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .

Личаківський районний суд міста Львова рішенням від 21 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Витребував від ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 нерухоме

майно - частку квартири АДРЕСА_1 ,

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Личаківський районний суд міста Львова ухвалою від 11 березня 2024 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково.

Стягнув з Шевченківського ВДВС у місті Львові Західного МРУ Міністерства юстиції (місто Львів), ДП «Сетам», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з кожного по 6 111,11 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У решті вимог заяви відмовив.

Не погодившись з рішенням Личаківського районного суду міста Львова

від 21 лютого 2024 року та ухвалою цього ж суду від 11 березня 2024 року, ОСОБА_2 та Шевченківський ВДВС у місті Львові Західного МРУ Міністерства юстиції (місто Львів) оскаржили їх в апеляційному порядку.

Львівський апеляційний суд постановою від 05 листопада 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та Шевченківського ВДВС у місті Львові Західного МРУ Міністерства юстиції (місто Львів) залишив без задоволення. Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 лютого 2024 року та ухвалу цього ж суду від 11 березня 2024 року залишив без змін.

У касаційній скарзі, поданій 01 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька І. С., просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 грудня 2024 року справу призначено судді-доповідачеві Фаловській І. М., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О.,

Сердюк В. В.

Верховний Суд ухвалою від 20 січня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі № 463/7410/22 та витребував її матеріали з Личаківського районного суду міста Львова.

У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного

Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 20 березня

2026 року № 260/0/226-26 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, справу розподілено суддям Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловській І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Мартєву С. Ю.

Відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Вивчивши матеріали справи та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») зазначено, що умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

У пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Личаківський районний суд міста Львова ухвалою від 22 листопада 2022 року справу № 463/7410/22 призначив до розгляду в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України

(є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовчої практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України

від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачуваним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Встановлений у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого унормування процесуальних правовідносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023).

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною третьою статті 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду з урахуванням місця

статті 19 ЦПК України у системному зв`язку з нормами статей 274, 389

та 394 ЦПК України у структурі цього законодавчого акта (його загальні положення), суд має право віднести справу до категорії малозначних на

будь-якій стадії її розгляду, у тому числі касаційній (див. постанови Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 583/783/18 (провадження

№ 61-10656св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 638/3055/17 (провадження № 61-988св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 761/13179/20 (провадження № 61-18097св20)).

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору у цій справі з урахуванням уточнених позовних вимог, є:

вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - частки квартири АДРЕСА_1 , укладений шляхом проведення прилюдних електронних торгів від 02 лютого 2021 року за лотом № 462789;

вимоги майнового характеру про припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно - частку квартири АДРЕСА_1 та його витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .

У постанові від 25 серпня 2020 року в справі № 910/13737/19 (провадження

№ 12-36гс20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

У матеріалах справи містяться докази дійсної вартості спірного майна, зокрема початкова вартість арештованого майна згідно з висновком суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_4 , - частки квартири

АДРЕСА_1 станом на 12 січня 2021 року становить 386 434,25 грн (а. с. 53, т. 2).

Відповідно до акта про проведені електронні торги від 24 лютого 2021 року переможцем електронних торгів з реалізації частки квартири АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_2 , який придбав вказане майно за ціною 578 887,36 грн (а. с. 100, 101, т. 2).

У позовній заяві ОСОБА_1 просить витребувати у ОСОБА_2 придбане на електронних торгах спірне нерухоме майно, яке останній купив за вказаною вище ціною.

У постанові від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження

№ 12-95гс20) Велика Плата Верховного Суду зазначила, що у процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Заявлені позивачем вимоги про припинення права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння процесуальним законом визначені

як майнові, а ціна позову, яка відповідно до висновку про вартість майна

( частки квартири АДРЕСА_1 )

не перевищує поріг, встановлений пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України, що як на день подання позову до суду, так і звернення з касаційною скаргою не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн х 250 = 757 000 грн).

Доказів іншої вартості спірної частини квартири у матеріалах справи немає та заявником до касаційної скарги не долучено.

Заявлені позивачем позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, враховуючи спірні правовідносини, обставини справи та застосовані норми права, на складність справи не впливають.

З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії»,

заява № 40160/12, від 05 квітня 2018 року).

Верховний Суд, враховуючи засади змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, дослідив та взяв до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Справа щодо вимог як майнового, так і немайнового характеру не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до статей 389, 394 ЦПК України.

Водночас касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька І. С., та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення підлягають касаційному оскарженню.

Крім того, у касаційній скарзі заявник не посилається на підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, та Верховний Суд таких підстав не встановив.

Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (рішення у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02, від 20 травня 2010 року).

Отже, зазначена справа не підлягає касаційному перегляду, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі

№ 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, тому у зв`язку з цим касаційне провадження у справі належить закрити.

Наведена правова позиція підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

З огляду на викладене, з метою забезпечення єдності та стабільності судової практики, забезпечення передбачуваності застосування правових норм, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька І. С., на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у справі № 463/7410/22, оскільки вона подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню відповідно до вимог статті 389 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційне провадження підлягає закриттю, немає підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 396, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька Ірина Степанівна, на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів), Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного шляхом проведення прилюдних торгів, припинення права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв