СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2/759/3579/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бабич Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Олійникової Н.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритомку судовому засіданні у м. Києві заяву представника відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ТОВ "Ковад Авто" про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

30.10.2025 р. до суду надійшов вказаний позов.

Ухвалою судді від 04.11.2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 22.01.2026 р. закрито підготовче та призначено справу до судового розгляду.

17.02.2026 р. до суду від представника відповідача найшла заява про закриття провадження у справі з тих підстав, що позов належить розглядати за правила господарського судочинства, оскільки сторонами кредитного доогвору є юридичні особи (а.с. 146-155, 156-164).

12.03.2026 р. до суду від представника позивача надійшли письмові заперечення на подану заяву (а.с. 188-195).

14.04.2026 р. у судовому засіданні представник відповідача заяву підтримав та просив її задовольнити з підстав зазначаенних в клопотанні, представник позивача заперечував з підстав необгрунтованості поданої заяви.

Суд, заслухавши доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (стаття 546 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).

Отже, для забезпечення виконання основного зобов`язання сторони можуть передбачати як визначені у статті 546 види забезпечення зобов`язань, так й інші, встановлені договором або законом.

Законодавство України не проводить різниці у видах забезпечення основного зобов`язання для визначення юрисдикції суду для розгляду спорів щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання.

Законодавство України не передбачає солідарного обов`язку боржника (зокрема, позичальника за кредитним договором) та поручителя, який відповідає перед кредитором.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем) (пункт 3 частини першої статті 512 ЦК України).

За загальним правилом саме позичальник як боржник у зобов`язанні за кредитним договором має виконати свій обов`язок перед кредитодавцем.

Втім, якщо таке зобов`язання поручитель забезпечив договором поруки, він може виконати обов`язок боржника. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Позивачем у цій справі є фізична особа ОСОБА_3 , який набув право вимоги за договором № 1 про відступлення прав вимоги від ПАТ "Банк Богуслав" за генеральним кредитним договором № 15/01-ГКД-04/2015 від 19.10.2015 р. і який звернувся до фізичної особи (поручителя ОСОБА_4 ) за кредитним зобов`язанням позичальника (боржника) -июридичної особи.

Юридична особа-позичальник у цій справі має статус третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача.

ЦПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства; а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа (див. пункт 33 постанови від 1 березня 2018 року у справі № 461/12052/15-ц, пункт 34 постанови від 6 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, постанову від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц).

Тобто, за певних умов обидві сторони у цивільному процесі можуть і не бути фізичними особами, якщо тільки такий спір не належить до юрисдикції іншого суду, зокрема господарського.

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З огляду на вказаний припис учасниками господарського процесу можуть бути не лише юридичні особи та держава, але й фізичні особи у спорах, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, а також в інших спорах, вирішення яких прямо віднесене до юрисдикції господарського суду.

Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року чітко розмежував юрисдикцію судів за правилами цивільного та господарського судочинства щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, встановивши у пункті 1 частини першої статті 20 ГПК України, що критерієм розмежування юрисдикції у таких спорах є суб`єктний склад основного зобов`язання.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

До 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року - існували інші правила щодо юрисдикції господарських судів.

У цій справі позивач звернувся до суду у 2025 році, тобто після набрання чинності новою редакцією ГПК України.

Натомість, за правилами цивільного судочинства повинні розглядатися спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною цього основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець.

Тому для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має. Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається, враховуючи суб`єктний склад сторін основного зобов`язання (див. пункти 52-53 постанови від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12916/15-ц).

З огляду на вказане до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо виконання договору, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем.

Пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України виключив з-під юрисдикції господарського суду спори щодо всіх правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, сторонами якого не є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

А частина перша статті 19 ЦПК України у системному зв`язку з частиною першою статті 2, частиною першою статті 5, статтею 46, частиною першою статті 47, частиною другою статті 48 цього кодексу не встановлюють обмежень щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами акцесорного зобов`язання є винятково юридичні особи та (або фізичні особи-підприємці).

Тобто, з 15 грудня 2017 року, якщо хоча би однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, розглядається за правилами цивільного судочинства незалежно від того, чи заявляє позивач одночасно вимоги до фізичної особи-сторони основного зобов`язання та до сторони (сторін) акцесорного зобов`язання, зокрема незалежно від того, чи об`єднані позовні вимоги щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів іпотеки, поруки тощо, укладених для забезпечення основного зобов`язання.

Позивач переміг в аукціоні щодо продажу активів ПАТ "Банк Богуслав" і 15.06.2020 року між новим кредитором і первісним кредитором було укладено Договір №1 про відступлення прав вимоги від 15.06.2020, в т.ч. і за вказаним кредитним договором і за договором поруки до відповідача. Тобто, позивач, набув усі права кредитора за вищевказаними договорами.

Враховуючи судову практику, зокрема позицію Верховного Суду в справах №640/14873/19 від 16 грудня 2020р., №296/9365/20 від 27 червня 2023, в яких зазначено що продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язань у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи, а тому фізична особа в силу вимог чинного законодавства може бути стороною оспорюваного договору.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивач, який є фізичною особою, став новим кредитором, даний спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 196-200, п. 1.ч. 1 ст. 255, 258 -260, 284 ч.3, 285, 353 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ТОВ "Ковад Авто" про стягнення коштів,- відмовити.

Ухвала окремо від рішення суду оскарженню не підлягає.

Суддя: Н.Д. Бабич