Ухвала

14 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 522/10516/20

провадження № 61-2761ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 (до зміни імені - ОСОБА_3 ) до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: державний реєстратор юридичного департаменту Одеської міської ради Панфілова Олена Іванівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, про припинення державної реєстрації права власності, зняття з реєстрації місця проживання та виселення,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_3 (після зміни імені - ОСОБА_2 ) звернулася з позовом до ОСОБА_1 про скасування запису про право власності відповідача на частини квартири АДРЕСА_1 , зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою та його виселення з квартири.

Уточнений позов мотивувала тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2018 року (справа № 522/2173/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), третя особа - Друга Одеська державна нотаріальна контора, встановлений факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_7 з жовтня 1992 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнано право власності позивача на частину квартири АДРЕСА_1 , яке постановою Одеського апеляційного суду від 30 січня 2020 року скасоване та в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Після прийняття Приморським районним судом м. Одеси рішення від 13 листопада 2018 року на користь відповідача, останній замінив замки у вхідних дверях та зареєструвався в квартирі, фактично захопив всю спірну квартиру та не пускає туди позивачку.

Спірна квартира належала на праві власності згідно Договору купівлі-продажу від 13 серпня 1999 року, який зареєстровано Одеським МБТІ та РОН 10 вересня 1999 року, матері позивачки - ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину після смерті якої своєчасно прийняли позивачка та її рідна сестра ОСОБА_6 , звернувшись до нотаріуса із відповідними заявами.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 позивачка шляхом подачі заяви до нотаріуса прийняла спадщину після її смерті, а батько сестер - ОСОБА_8 відмовився під спадщини після смерті своєї доньки на користь позивачки.

Отже, позивачка є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 .

Оскільки відповідач добровільно відмовляється припинити державну реєстрацію права власності на спірної квартири, виселитися звідти та знятися з реєстрації місця проживання та своїми неправомірними діями навмисно перешкоджає позивачці оформити спадщину, яку вона фактично прийняла, позивачка із посиланням як на правову підставу своїх вимог на частину третю статті 26 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», просила:

скасувати запис про право власності за номером 30146415, внесений 31 січня 2019 року державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Панфіловою О. І. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з яким за ОСОБА_1 було зареєстроване право власності на частини квартири АДРЕСА_1 ;

зняти ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 ;

виселити ОСОБА_1 з вказаної квартири.

У лютому 2022 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними, припинення державної реєстрації права власності та виселення, який згодом уточнила та який мотивувала тим, що в належній на праві власності її матері ОСОБА_7 трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 була прописана лише мати позивачки.

Після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка є єдиним спадкоємцем щодо майна матері і 18 квітня 2017 року Другою Одеською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу після смерті матері, проте позивачка позбавлена можливості оформити свої спадкові права через неправомірні дії відповідача ОСОБА_1 .

За життя мати у 2015 році взяла на квартиру ОСОБА_1 , який проживав там до січня 2017 року, після чого виїхав до м. Дніпро.

Постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2020 року, якою було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2018 року (справа № 522/21763/17) та відмовлено у позові ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю із померлою ОСОБА_7 , скасовано постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року, і постановою Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2018 року скасовано та у позові ОСОБА_1 відмовлено.

17 червня 2020 року в період дії рішення суду ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_4 договір дарування спірної квартири, який 31 січня 2022 року уклав договір дарування спірної квартири з ОСОБА_5 .

Вказані угоди не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, зроблені в результаті зловмисної домовленості відповідачів, оскільки в квартирі залишався проживати ОСОБА_1 , а також вказаним особам було відомо про скасування рішення суду, яким за ОСОБА_1 було визнано право власності на спірної квартири.

Тому із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на статті 203, 232, 234, 235, 236, частину першу статті 216 ЦК України ОСОБА_3 просила суд:

визнати недійсним договір дарування від 17 червня 2020 року на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т. А. з моменту укладення;

визнати недійсним договір дарування від 31 січня 2022 року на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т. А. з моменту укладення;

припинити державну реєстрацію права власності на частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 ;

виселити всіх осіб, які проживають з ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси 27 вересня 2023 року за заявою позивачки ОСОБА_3 об`єднано вказані справи № 522/10516/20 та № 522/1570/22 у одне провадження, оскільки вказані позови є пов`язаними між собою, учасниками у справі є один й той самий позивач до того ж самого відповідача, вони виникають з однорідних правовідносин і спільний їх розгляд є доцільним.

В уточненому об`єднаному позові позивачка, крім вищезазначеного, також просить:

визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за померлою ОСОБА_7 ;

визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2024 року:

позовну заяву ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) задоволено частково;

скасовано запис про право власності за номером 30146415, внесений 31 січня 2019 року державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради Панфіловою О. І. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яким за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на частини квартири АДРЕСА_1 ;

визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 та знято ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 ;

ухвалено виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 ;

визнано недійсним договір дарування від 17 червня 2020 року на частину квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т. А. з моменту укладення;

визнано недійсним договір дарування від 31 січня 2022 року на частину квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т. А. з моменту укладення;

припинено державну реєстрацію права власності на частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 ;

у іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, оскільки є скасованим судове рішення, на підставі якого запис про відповідне право відповідача ОСОБА_1 внесено до Державного реєстру, тому наявні всі підстави для того, щоб скасувати запис. Договори дарування укладені дарувальниками, які не мали права на відчуження частки квартири, оскільки ОСОБА_1 не належала квартири, а єдиним спадкоємцем щодо майна померлої є позивачка, якій відповідач ОСОБА_1 вчиняє перешкоди в оформленні права власності на належне їй спадкове майно. Щодо договорів дарування, то вони підлягають визнанню недійсними, оскільки ці вимоги є похідними від вимоги про скасування запису про право власності на зазначену квартиру, а скасування державної реєстрації права власності на частини спірної квартири за ОСОБА_5 також є похідною від вимоги про визнання недійсними договорів дарування;

оскільки ОСОБА_1 продовжує проживати у вказаній квартирі, а відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не вселялися до вказаної квартири, адже матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 до сих пір єдиний з відповідачів зареєстрований за вказаною адресою, в той час як «нові власники» квартири у оспорюваній квартирі не реєструвались, то вчинені відповідачами дії щодо укладання зазначених договорів дарування є порушенням правових норм та є підставою для визнання цих договорів недійсними;

відмовляючи у задоволенні позову про визнання права власності на квартиру за померлою ОСОБА_7 , суд виходив з того, що то з матеріалів справи, а саме з відповіді від 28 лютого 2018 року № 164/2017/02-14 з Другої Державної Нотаріальної контори вбачається, що нотаріус відмовляв позивачці в оформленні права на спадщину з підстав наявного спору по частини спадкового майна. Натомість, що стосується постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 вересня 2017 року державним нотаріусом Масловою М. В. з огляду на відсутність правовстановлюючих документів спадкодавця, то рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2018 року по справі № 522/17941/17 встановлено факт належності договору № Н/99-01911 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Регіональною універсальною біржою «Александр-Н» від 13 серпня 1999 року, ОСОБА_7 , тому відсутні підстави для задоволення позову в наведеній частині.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13 січня 2026 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволено частково:

рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2024 року в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування та припинення державної реєстрації права власності на частини квартири скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення яким відмовлено ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними частки квартири АДРЕСА_1 та припинення права власності;

в іншій оскаржуваній частині рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак суд помилково застосував обраний позивачем спосіб судового захисту, який у практичному аспекті зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права;

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) звернула увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача;

наведене у сукупності свідчить про часткову обґрунтованість доводів апеляційних скарг відповідачів та необґрунтованість оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірної квартири за ОСОБА_1 ;

при скасуванні рішення суду в частині визнання недійсними договорів дарування спірної квартири, апеляційний суд виходив з того, що обраний позивачкою спосіб захисту є неефективним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Суд вказав, що у постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)». Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18);

стосовно залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зняття його з реєстрації місця проживання та його виселення зі спірної квартири, то апеляційний суд вказав, що відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України відбувається виселення з житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення у разі, якщо особа самовільно зайняла жиле приміщення. У справі встановлено безпідставність вселення ОСОБА_1 до спірної квартири, відсутність згоди на таке позивачки або її померлої сестри, яким право на спадщину належало з моменту її відкриття, а відсутність правовстановлюючого документу на квартиру не позбавляє позивачку права захищати свої спадкові права від особи, яка без відповідної правової підстави користується спадковою квартирою.

ОСОБА_1 27 лютого 2026 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 січня 2026 року.

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. При цьому в ухвалі було вказано, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У березні 2026 року особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 16 березня 2026 року, зокрема, подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 щодо підстав касаційного оскарження судового рішення зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 1 другої статті 389 ЦПК України.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судового рішення, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду) ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі посилається на постанови Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17; від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20; від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18; від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, а також на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року у справі № 76124372/21 та пункти 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». ОСОБА_1 зазначає, що суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту цивільних прав та інтересів, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними є безпідставними та не підлягали задоволенню. Оскільки інші позовні вимоги позивача (про скасування державної реєстрації права власності, зняття з реєстрації та виселення) є похідними від первісних позовних вимог ОСОБА_9 , то вони також задоволенню не підлягали.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Касаційний суд вже вказував, що у разі касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 18 серпня 2021 року в справі № 759/4747/16-ц (провадження № 61-4673св20)).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Формальне посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17; від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20; від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18; від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Оскільки ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтовує, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, не зазначає, які саме висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (та якої саме) у них викладено та які не застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, не обґрунтовує неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Указане не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Окрім цього, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року у справі № 76124372/21 та постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5, не є постановами Верховного Суду, в яких викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах. Тому посилання на них не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення (див. пункти 29 - 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65 цс 20), пункти 85.1-85.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)).

Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Окрім цього, повернення касаційної скарги не є перешкодою у доступі до правосуддя, оскільки повернення касаційної скарги не обмежує право особи в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 січня 2026 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат