ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 161/13071/24

провадження № 61-13320св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Кухлевської Мирослави Валеріївни,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень», ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2025 року у складі судді Присяжнюк Л. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кухлевської М. В., треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень», ОСОБА_3 , про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що постановою Волинського апеляційного суду від 28 січня 2021 року скасовано заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 11 лютого 2020 року у цивільній справі № 161/19820/19 за позовом ОСОБА_2 до Луцької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, яким за ОСОБА_2 було визнано право власності на спортивно-оздоровчий комплекс, розташований на АДРЕСА_1 , та ухвалено нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 відмовлено.

Вказувала, що, незважаючи на скасування судового рішення, яким за ОСОБА_2 було визнано право власності на зазначене нерухоме майно, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 продовжує зберігатися запис про реєстрацію права власності на нього.

Вважає, що таке рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачем повинно бути скасоване в судовому порядку, оскільки порушує її права та інтереси, яка, як власниця квартири у будинку АДРЕСА_1 , має право на користування прибудинковою територією, земельною ділянкою, підвальним приміщенням.

Посилаючись на наведене, просила суд скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевської М. В. від 20 березня 2020 року, індексний номер: 51770530, щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спортивно - оздоровчий комплекс, загальною площею 197,2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, що розташований на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення про відмову ОСОБА_2 у позові про визнання права власності на спірне майно, така реєстрація втрачає правову підставу, а відповідне речове право вважається припиненим автоматично. При цьому рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевської М. В. від 20 березня 2020 року щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спортивно-оздоровчий комплекс в невід`ємній архівній складовій частині Державного реєстру речових прав на нерухоме майно залишається незмінним. Суд зазначив, що припинення зареєстрованого речового права у таких випадках здійснюється державним реєстратором шляхом внесення відповідного запису до реєстру - в активну або архівну частину - без потреби в ухваленні окремого судового рішення щодо скасування дій державного реєстратора.

Зважаючи на те, що законодавство прямо передбачає автоматичний механізм припинення речового права внаслідок втрати чинності документа (скасування судового рішення), що слугував його підставою, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб судового захисту про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності є неналежним. Суд також відмовив у позові до приватного нотаріуса, як до неналежного відповідача, оскільки державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, не є належним відповідачем у справі про скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2025 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з судовим рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 263/18985/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Суди не звернули увагу на те, що постанова Волинського апеляційного суду від 28 січня 2021 року, якою суд відмовив у позові ОСОБА_5 до Луцької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, не виконана до теперішнього часу, інакше б запис про реєстрацію права власності на спірне майно у реєстрі речових прав на нерухоме майно було б відсутнє. Таким чином, право ОСОБА_1 порушується і надалі. Лише норма закону, визначена у абз. 4.3 статті 2б Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», надає можливість захистити права позивача.

Так суди обох інстанцій не врахували, що запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 наявний і ні вона, ні суд не звернулися до цього часу до державного реєстратора про припинення такого запису з метою реалізації постанови Волинського апеляційного суду від 28 січня 2021 року у справі про визнання права власності на майно.

Доводи інших учасників справи

Представник ОСОБА_2 - адвокат Ольховський М. В. подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2025 року та постанови Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року.

Відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Луцького міськрайонного суду Волинської області цивільну справу № 161/13071/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кухлевської Мирослави Валеріївни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень», ОСОБА_3 , про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності.

Матеріали справи № 161/13071/24 надійшли до Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Суди встановили, що на підставі заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2020 року у справі № 161/19820/19 за ОСОБА_2 визнано право власності на спортивно-оздоровчий комплекс, що розташований на АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 20 березня 2020 року за ОСОБА_2 проведено реєстрацію речового права на зазначене нерухоме майно, підстава внесення - рішення Луцького міськрайонного суду у цивільній справі № 161/19820/19, державний реєстратор - приватний нотаріус Кухлевська М. В.

У подальшому постановою Волинського апеляційного суду від 28 січня 2021 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2020 року у справі № 161/19820/19 скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову ОСОБА_2 у позові про визнання права власності на зазначене нерухоме майно.

Відповідно до Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на спортивно-оздоровчий комплекс, що розташований на АДРЕСА_1 , є чинним до теперішнього часу.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 263/18985/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із абзацами 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на дату подання позовів) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначала, що, незважаючи на скасування судового рішення, за відповідачем продовжує зберігатися запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що, у свою чергу, порушує її права та інтереси, як власниця квартири у будинку АДРЕСА_1 має право на користування прибудинковою територією, земельною ділянкою, підвальним приміщенням. При цьому вона та інші співмешканці будинку будь-якої згоди на проведення реконструкції ОСОБА_2 не надавали.

Суди встановили, що ОСОБА_1 зверталася до державного реєстратора із заявою про припинення права власності ОСОБА_2 на спортивно - оздоровчий комплекс, загальною площею 197, 2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, що розташований на АДРЕСА_1 , у зв`язку зі скасування правовстановлюючого документу - рішення Луцького міськрайонного суду від 11 лютого 2020 року у цивільній справі № 161/19820/19. За результатом звернення позивача держаним реєстратором було прийнято рішення від 23 квітня 2025 року № 78533527 про відмову у проведенні реєстраційних дій з тих підстав, що заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою та через наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно. Зокрема, 30 листопада 2018 року між ОСОБА_2 , як іпотекодавцем, та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Пономаренко О. О., зареєстрований у реєстрі за № 1483. Предметом цього договору є спортивно-оздоровчий комплекс, що розташований за згаданою вище адресою та на який накладено обтяження іпотекою, про що зроблено відповідних запис в Державному реєстрі речових прав. Відмовляючи у заяві ОСОБА_1 держаний реєстратор вважав, що наявність зареєстрованого обтяження є підставою для відмови у проведенні реєстраційних дій.

ОСОБА_1 рішення державного реєстратора про відмову у проведенні реєстраційних дій від 23 квітня 2025 року не оскаржувала.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та з огляду на те, що іпотека не припинена і є чинною, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Верховний Суд погоджується з висновками судів та вважає, що доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, тому аргументи касаційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судом відповідних доказів, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки вони були предметом дослідження судами із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах колегія суддів відхиляє, оскільки у мотивувальній частині постанови наведено посилання на постанови Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судами надана належна оцінка, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі доводи, які не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/1 б-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун