УХВАЛА

08 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 397/2639/25

провадження № 61-3184ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В. розглянув клопотання ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Сердюка Валентина Васильовича від участі у розгляді справи за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Водоканал Карпатвіз» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 боргу

за водопостачання та водовідведення,

ВСТАНОВИВ:

19 серпня 2025 року Берегівським районним судом Закарпатської області видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Водоканал Карпатвіз» заборгованість за водопостачання та водовідведення в сумі

7 447,34 грн та судовий збір у розмірі 302,80, що був сплачений заявником при зверненні із заявою до суду.

26 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу від 19 серпня 2025 року, яка обґрунтована тим, що при виданні судового наказу порушено його права, оскільки між сторонами існує спір.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 грудня

2025 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу залишено без розгляду.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 січня

2026 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу залишено без розгляду.

19 січня 2026 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про скасування судового наказу від 19 серпня 2025 року.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 20 січня

2026 року заяву ОСОБА_3 про скасування судового наказу повернуто без розгляду.

23 січня 2026 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 грудня 2025 року.

03 лютого 2026 року ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 січня 2026 року про повернення заяви про скасування судового наказу без розгляду.

Також 04 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу від 19 серпня 2025 року.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 06 лютого

2026 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу від 19 серпня 2025 року повернуто ОСОБА_1 без розгляду.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 грудня 2025 року про повернення заяви про скасування судового наказу без розгляду, повернуто особі, яка її подала.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 січня 2026 року про повернення заяви про скасування судового наказу без розгляду, повернуто особі, яка її подала.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 20 січня 2026 року про повернення заяви про скасування судового наказу без розгляду, повернуто особі, яка її подала.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 листопада 2025 року про повернення заяви про скасування судового наказу без розгляду, повернуто особі, яка її подала.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2026 року відмовлено

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залучення його до справи третьою особою на стороні боржника. Апеляційну скаргу ОСОБА_1

на судовий наказ Берегівського районного суду Закарпатської області

від 19 серпня 2025 року, повернуто особі, яка її подала.

16 лютого 2026 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2026 року про повернення заяви про скасування судового наказу без розгляду.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2026 року про повернення заяви про скасування судового наказу без розгляду, повернуто особі, яка її подала.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 23 лютого

2026 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу від 19 серпня 2025 року повернуто заявнику без розгляду.

07 березня 2026 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся

до Верховного Суду із касаційною скаргою у справі № 297/2639/25 разом

з клопотанням про об`єднання в одне провадження касаційних скарг у цій справі, яка зареєстрована за вхідним № 7554/0/220-26 від 11 березня 2026 року.

09 березня 2026 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду клопотання про:

виправлення описки в ухвалі Закарпатського апеляційного суду

від 12 лютого 2026 року та про роз`яснення ухвали Закарпатського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року;

виправлення описки в ухвалі Закарпатського апеляційного суду

від 13 лютого 2026 року та про роз`яснення ухвали Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2026 року;

виправлення описки в ухвалі Закарпатського апеляційного суду

від 13 лютого 2026 року;

виправлення описки в ухвалі Закарпатського апеляційного суду

від 13 лютого 2026 року;

виправлення описки в ухвалі Закарпатського апеляційного суду

від 24 лютого 2026 року та про роз`яснення ухвали Закарпатського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2026 року клопотання ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2026 року та про роз`яснення ухвали Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2026 року залишено без задоволення.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2026 року клопотання ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі Закарпатського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року та про роз`яснення ухвали Закарпатського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року залишено без задоволення.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2026 року клопотання ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2026 року та про роз`яснення ухвали Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2026 року залишено без задоволення.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2026 року клопотання ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі Закарпатського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року та про роз`яснення ухвали Закарпатського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року залишено без задоволення.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2026 року клопотання ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2026 року залишено без задоволення.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2026 року клопотання ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2026 року залишено без задоволення.

23 березня 2026 року ОСОБА_1 , відповідно до штемпеля «Верховний Суд «Скриня», звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою у справі

№ 297/2639/25, разом з клопотанням про об`єднання в одне провадження,

яка зареєстрована за вхідним № 9069/1/220-26 від 24 березня 2026 року.

Також 23 березня 2026 року ОСОБА_1 , відповідно до штемпеля «Верховний Суд «Скриня», звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою у справі

№ 297/2639/25, разом з клопотанням про об`єднання в одне провадження,

яка зареєстрована за вхідним № 9072/0/220-26 від 24 березня 2026 року.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2026 року касаційні скарги залишено без руху та запропоновано ОСОБА_1 подати до Верховного Суду уточнену редакцію касаційної скарги, в якій чітко зазначити судові рішення у справі

№ 297/2639/25, які ним оскаржуються в касаційному порядку, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав), обґрунтувати в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень) та викласти вимоги уточненої редакції касаційної скарги таким чином, щоб вона відповідала вимогам статті 409 ЦПК України.

07 квітня 2026 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відвід судді Сердюка В. В. від участі у розгляді справи

№ 297/2639/25.

Клопотання про відвід судді Сердюка В. В. мотивоване тим, що заявником подано

до Верховного Суду три касаційні скарги, тому він очікував отримати три ухвали Верховного Суду, натомість отримав одну, через помилки в діловодстві.

Клопотання ОСОБА_1 є необґрунтованим, виходячи з такого.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше)

до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини,

що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до частин першої, другої статті 48 Закону України «Про судоустрій

і статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддяє незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону

України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду

з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року

і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як зазначає Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), найголовніше -

це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1989 року у справі «Хаушильд проти Данії», заява

№ 11/1987/134/188).

Згідно з Бангалорськими принципами поведінки суддів, схваленими резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради Організації Об`єднаних Націй від 27 липня 2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення,

а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього

не є можливим постановлення об`єктивного рішення у справі або у тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Стаття 6 Конвенції вимагає, що суд у межах своїх повноважень має бути неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність упередженості або суб`єктивного ставлення, що може бути оцінене багатьма способами (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Ветштайн проти Швейцарії», заява

№ 33958/96).

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ для визначення неупередженості суду належить виходити не тільки з суб`єктивного критерію, але й з об`єктивного підходу, який визначає, чи були забезпечені достатні гарантії, аби виключити будь-які законні сумніви з цього приводу (рішення ЄСПЛ від 7 серпня 1996 року у справі «Фарантеллі та Сантанжело проти Італії»).

У своєму рішенні у справі «Газета «Україна-центр» проти України» (рішення

від 15 жовтня 2010 року, заява № 16695/04) ЄСПЛ наголошував, що відповідно

до усталеної практики Суду існування безсторонності для цілей пункту

1статті 6 Конвенції повинно визначатись на підставі суб`єктивного і об`єктивного критеріїв. У контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, допоки не доведено протилежного. У контексті об`єктивного критерію необхідно визначити, чи існували переконливі факти, які могли

б викликати сумніви щодо безсторонності суддів. Вирішальним при цьому

є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть бути важливими, або іншими словами, «правосуддя має не тільки чиниться, також має бути видно, що воно чиниться». На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти в громадськість.

Також у рішенні ЄСПЛ від 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України» (заява № 33949/02) зазначено, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд, як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, допоки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Отже аналіз практики ЄСПЛ свідчить, що підставами для відводу судді (колегії суддів) є існування суб`єктивного або об`єктивного критеріїв.

ЦПК України не встановлює вичерпного переліку обставин, які свідчать про необ`єктивність судді, проте зазначає, що такі підстави повинні бути обґрунтовані особою, яка ініціює питання про відвід судді.

Суд зазначає, що не є підставами для відводу суддів заяви, які містять лише припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними

і допустимими доказами, а також наявність скарг, поданих на суддю (суддів)

у зв`язку з розглядом цієї чи іншої справи, обставини, пов`язані з прийняттям суддями рішень у інших справах.

Таким чином, щодо суб`єктивної складової безсторонності суду заявнику необхідно подати докази фактичної наявності упередженості судді для відводу його

від справи. Якщо з`являються об`єктивні сумніви щодо цього, то для його відводу

в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, або його прихильностей, уподобань стосовно однієї

зі сторін у справі.

Оцінюючи, чи наявні підстави для відводу за суб`єктивним критерієм, Верховний Суд вказує про відсутність будь-яких підстав вважати, що суддя Сердюк В. В.

має і виявляє особисту упередженість під час розгляду цієї справи. Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного. Доказів протилежного заявницею не надано й касаційним судом

не встановлено.

Доводи клопотання не містять посилання на обставини, які б давали підстави для висновку про необ`єктивність та упередженість судді Верховного Суду

Сердюка В. В. Постановлення суддею однієї ухвали за трьома касаційними скаргами ОСОБА_1 у справі № 297/2639/25 не може слугувати підставою для відводу судді і вказувати на його необ`єктивність та упередженість.

Водночас, Верховний Суд наголошує на тому, що необґрунтоване усунення судді від участі у розгляді певної справи є так само порушенням права на справедливий суд, як і незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання про відвід судді Верховного Суду Сердюка В. В., відповідно до частини третьої статті 40 ЦПК України питання про відвід судді підлягає передачі на розгляд іншому судді, визначеному у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України.

Керуючись статтями 33, 36, 40 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Сердюка Валентина Васильовича визнати необґрунтованим.

Клопотання ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Сердюка В. В. передати для вирішення у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України, іншому судді.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Сердюк