Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
462/819/26: Цивільні справи (з 01.01.2019); Справи позовного провадження; Справи у спорах, що виникають із відносин спадкування, з них.
Надіслано судом: 14.04.2026. Зареєстровано: 14.04.2026. Забезпечено надання загального доступу: 15.04.2026.
Номер судового провадження: 2/462/1208/26
Справа № 462/819/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2026 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Палюх Н.М.

при секретарі Мельник А.-В.П.

з участю представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , третя особа: П`ята львівська державна нотаріальна контора Львівської області про скасування у спадковому реєстрі запису про реєстрацію спадкової справи,

в с т а н о в и в :

Представник позивача через систему «Електронний суд» скерував до суду позов, у якому з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просить скасувати у спадковому реєстрі запис про реєстрацію спадкової справи №7440917 від 30.07.2025 за заявою ОСОБА_4 . В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_6 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув в районі села Лиман Перший Куп`янського району під час виконання бойового завдання. ОСОБА_6 не скористався правом на складання заповіту, що зумовлює визначення порядку спадкування за законом. В силу положень ст. 1261 ЦК України відповідач належить до першої черги спадкоємців за законом. Реалізовуючи свої права спадкоємця ОСОБА_4 звернувся до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори. На підставі звернення відповідача видано витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі No82031366 від 30.07.2025. Представник відповідача зазначає, що станом на момент смерті свого батька ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач досягнув віку 17 років, тому він вважається таким, що прийняв спадщину. Водночас, звертаючись з позовом про визнання права власності на спадкове майно у справі №466/7447/25, яка розглядається Шевченківським районним судом міста Львова, ОСОБА_4 мотивує фактичне прийняття спадщини спільним проживанням зі спадкодавцем станом на час його смерті, а не неповноліттям. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, яка надана П`ятою державною нотаріальною конторою на виконання ухвали суду, 29.07.2025 зареєстровано заяву ОСОБА_4 про видачу свідоцтва на право на спадщину на все майно, яке належало померлому на день смерті, яка до нотаріуса надійшла засобами поштового зв`язку. Подана заява, підпис у якій посвідчений 25.07.2025 приватним нотаріусом Настасяк О. містить твердження що «батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2 » і він «прийняв спадщину оскільки постійно проживав та був зареєстрований з спадкодавцем, та на час відкриття спадщини, що підтверджується відомостями з реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 1455575 від 14.12.2023 по адресі АДРЕСА_1 ». Приватний нотаріус Настасяк О. засвідчила лише підпис на вказаній заяві, а спадкову справу на підставі вказаної заяви було відкрито П`ятою державною нотаріальною конторою. Крім того, варто зазначити, що батько заявника ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не 11.12.2023, як вказано в заяві, та станом на дату видачі вищевказаних відомостей 14.12.2023 був уже мертвим та на цей час існувало судове рішення, яке набрало законної сили про визнання його таким, що втратив право на зазначене житло. Ці факти не були враховані нотаріусом при відкритті спадкової справи. Звертаючись із заявою про видачу свідоцтва на спадщину, відповідач ОСОБА_4 був достовірно обізнаний про те, що його батько: не проживає разом з ним за адресою їх реєстрації, розлучений з його матір`ю, ОСОБА_7 , проживає разом з ОСОБА_3 і має з нею спільну дитину. Станом на час звернення із заявою про видачу свідоцтва на спадщину, був обізнаний про наявність справи №466/753/25, яка розглядалась в Залізничному районному суді міста Львова за позовом ОСОБА_3 до нього про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14.10.2025 (справа №466/753/25), встановлено факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Доказів спільного проживання однією сім`єю на час смерті спадкодавця відповідачем не надано. Оскільки заявник, відповідач по справі ОСОБА_4 , не проживав з батьком ОСОБА_6 станом на час його смерті, враховуючи вищевикладені норми законодавства та фактичні обставини справи, відсутні правові підставі для відкриття спадкової справи на підставі заяви від 25.07.2025 про видачу свідоцтва про право на спадщину. Подання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину передбачає зазначення чіткого переліку спадкового майна, яке хоче успадкувати спадкодавець, чого відповідачем зроблено не було. В матеріалах спадкової справи, в порушення вимог п.4.19, відсутня інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Спадкоємцем ОСОБА_4 нотаріусу не надано будь-яких документів про склад спадкового майна, щодо якого він звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Нотаріусом на підтвердження цих обставин від спадкоємців документи, які підтверджують вказані факти, не витребовувались. Невчинення вказаних дій тягне за собою порушення положень п.4.13. Порядку щодо відкладення видачі свідоцтва про право на спадщину, яким передбачено вказане у разі витребування нотаріусом відомостей або документів від фізичних або юридичних осіб, при цьому строк, на який може бути відкладено видачу свідоцтва про право на спадщину, не може перевищувати одного місяця. Заява про видачу свідоцтва на право на спадщину зареєстрована 29.07.2025, а свідоцтво не видано і на даний час, більше того склад спадкового майна не встановлено. З матеріалів спадкової справи вбачається про обізнаність нотаріуса про факт наявності в спадкодавця ОСОБА_6 малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак жодні дії нотаріусом не вчинені. Питання про відкриття спадкової справи за заявою про видачу свідоцтва на спадщину на невстановлене майно особою, яка була неповнолітньою, на час смерті спадкодавця і яка була обізнана про його смерть, але не подала заяву у встановлений шестимісячний строк, вважаючи що фактично вступила у спадщину, має значення при наявності факту прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу «пропорційності» втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину. За наведеного просить позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.02.2025 відкрито провадження у справі.

12.02.2026 представник відповідача через систему «Електронний суд» скерувала до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечує позовні вимоги. В обґрунтування своїх заперечень покликається на те, що реалізовуючи свої права спадкоємця ОСОБА_4 звернувся до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори. На підставі звернення відповідача видано витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №82031366 від 30.07.2025. Водночас, стороною позивача заперечується факт правомірності прийняття спадщини ОСОБА_4 з огляду на відсутність спільного проживання та пропуску у зв`язку з цим законодавчих строків. Вказане твердження є маніпулятивним та не впливає на можливість відповідача реалізувати свої права як спадкоємця. ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 . Тобто, станом на момент смерті свого батька ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач досягнув віку 17 років. Питання прийняття спадщини детально регулюється положеннями ЦК України та виключає сумніви у законності внесення запису до спадкового реєстру в частині визнання ОСОБА_4 спадкоємцем майна свого батька. Враховуючи, що ОСОБА_4 був неповнолітнім станом на 24.11.2023, він вважається таким, що прийняв спадщину. Висловлені у позовній заяви твердження стосуються виключно факту спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та жодним чином не можуть спростувати прийняття спадщини відповідачем на підставі ч. 4 ст. 1268 ЦК України. З моменту прийняття Залізничним районним судом м. Львова рішення та до моменту відкриття спадщини минув майже рік. Ч. 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявності постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вказаний факт рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09.12.2022 (справа №462/2728/22) спростувати не може, оскільки досліджені в ході судового розгляду справи обставини не охоплюють період останніх місяців життя ОСОБА_6 . Крім того, з огляду на перебування батька відповідача на військовій службі зумовлює необхідність спеціального підходу до вирішення питання про спільне проживання. З огляду на виконання конституційного обов`язку громадянина України ОСОБА_6 був позбавлений можливості знаходитися у м. Львові. Вказане не суперечить визнанню такого проживання спільним. Крім того, представник позивача посилається на рішення Залізничного районного суду м. Львова від від 14 жовтня 2025 року (справа №466/753/25), яким встановлено факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . У вказаному судовому провадженні позивачка у даній справі стверджувала про наявність фактичних шлюбних відносин з батьком відповідача з метою отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця. Водночас, вказане рішення не містить вказівки на період спільного проживання, адресу за якою таке здійснювалося чи інші відомості пов`язані з місцем проживання ОСОБА_6 . Посилання на зазначене судове рішення в цій частині є необґрунтованим у зв`язку з відсутністю його преюдиційного значення. За наведеного просить відмовити у задоволенні позову.

18.02.2026 надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначає, що представник відповідача вказує, що станом на момент смерті свого батька ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач досягнув віку 17 років. Враховуючи, що ОСОБА_4 був неповнолітнім станом на 24.11.2023 він вважається таким, що прийняв спадщину. Крім того, звертаючись з позовом про визнання права власності на спадкове майно у справі № 466/7447/25 яка розглядається Шевченківським районним судом міста Львова, ОСОБА_4 мотивує фактичне прийняття спадщини спільним проживанням зі спадкодавцем станом на час його смерті, а не неповноліттям. Своїм правом на подачу заяви упродовж шестимісячного строку, встановленого законом, відповідач не скористався. Єдиною підставою для відкриття спадкової справи, згідно вимог законодавства є заява про отримання свідоцтва про право на спадщину. Отримання свідоцтва про право на спадщину є правом спадкоємця, яке він може здійснити у будь-який час. Будь-які докази про наявність спадкового майна у ОСОБА_6 у матеріалах справи відсутні. Висловлені у відзиві міркування і доводи щодо аргументації відсутності спільного прожив сина і батька станом на час смерті твердження зводяться лише до заперечень наданих позивачем доказів. Доказів спільного проживання однією сім`єю на час смерті спадкодавця не надано. Просить позов задовольнити.

24.02.2026 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив. Покликається на те, що подання заяви про прийняття спадщини неповнолітнім не вимагається. Неповнолітній спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину незалежно від звернення ним особисто чи законними представниками до нотаріуса з відповідною заявою. Відповідно до закріпленої законодавцем презумпції вчинення неповнолітнім будь-яких дій для реалізації своїх прав як спадкоємця не вимагається. Позивачем не доведено факту вчинення ОСОБА_4 дій або бездіяльності, які є перешкодою для реалізації відповідачем процесу спадкування у передбаченому законом порядку. Неодноразові вказівки на пропущення шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини позбавлені змісту, оскільки суперечать положенням чинного законодавства. Описані вище обставини свідчать про безпідставність позову та зловживання процесуальними правами ОСОБА_3 . Просить відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю із підстав, аналогічних викладеним у позовної заяві та заявах по суті. Просив позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача щодо задоволення позову заперечила у повному обсязі з підстав, аналогічних викладеним у відзиві на позовну заяву та заявах по суті. Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи у судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та копію матеріалів спадкової справи №315/2025 і оцінивши їх у сукупності та взаємозв`язку, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 27.06.2025 /а.с.3 спадкової справи/.

25.07.2025 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Настасяк О.В. посвідчено підпис ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину, після смерті його батька ОСОБА_6 /а.с.2 спадкової справи/.

Згідно з Витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі №82031366 від 30.07.2025, П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою Львівської області після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 зареєстровано спадкову справу (номер у спадковому реєстрі 74400917) /а.с.9 спадкової справи/.

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 /а.с.15-16 спадкової справи/.

Окрім цього, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 09.12.2022 у справі №462/2728/22 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 /а.с.17-18/.

Даним рішенням суду встановлені наступні обставини справи:

Відповідно до копії договору про поділ спільного майна подружжя від 12.05.2017, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Репетою О.М., копії договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухомість від 12.05.2017, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Репетою О.М., оригінали яких оглянуті у судовому засіданні, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визначили, що квартира АДРЕСА_2 є їх спільною власністю, та належить кожному з них в рівних частках, а в подальшому ОСОБА_6 (Батько) з метою припинення обов`язку по сплаті аліментів на користь малолітнього сина ОСОБА_4 ( ОСОБА_8 ), а Дитина, від імені якого діє законний представник ОСОБА_7 (Мати), прийняла частину квартири АДРЕСА_2 .

Згідно витягу-інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.10.2022 року, власниками кімнат 5,6 у квартирі АДРЕСА_3 є ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Відповідно до копії витягу з Реєстру територіальної громади №96906 від 09.06.2022 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано троє осіб: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно копії акту, складеного комісією в складі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 07.06.2022 року, при обстеженні кв. АДРЕСА_2 зі слів сусідів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 було встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрований за вищевказаною адресою, але фактично не проживає з грудня 2015 року.

Суд встановивши, що відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації в квартирі АДРЕСА_4 кімнати АДРЕСА_5 з 2015 року, вибув з цього житла, змінив місце свого постійного проживання, в судовому засіданні не встановлено наявності домовленості між ним і власниками житла щодо продовження користування квартирою, з огляду на його правовий статус щодо цього житла, прийшов до висновку, що ОСОБА_6 слід визнати таким, що втратив право користування житлом квартирою АДРЕСА_2 .

Також, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 14.10.2025 у справі №466/753/25 встановлено факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період часу з 01.12.2015 по 24.11.2023 /а.с.13-24/.

Даним рішенням суду встановлені наступні обставини справи, зокрема, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 працювали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права і обов`язки.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду

за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити,

які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови

в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі

№ 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Ст.ст. 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється

за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені

у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Ч.3 ст.1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268

ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року

у справі № 569/15147/17, провадження № 61-39308св18; від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, провадження № 61-5777св20; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, провадження № 61-6290св20; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20; від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19, провадження № 61-3620св21; від 19 квітня 2023 року у справі № 2-516/2007, провадження № 61-11834св22.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Подібні положення закріплено пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Верховний Суд звертає увагу на те, що згідно з ч.1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу,

він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подання нотаріусу заяви про її прийняття.

Таким чином, законом встановлено лише два способи прийняття спадщини: подання відповідної заяви нотаріусу (ст. 1269 ЦК України) або постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (ч.3 ст.1268 ЦК України). Причому постійне проживання зі спадкодавцем має бути належним чином підтверджене.

Положення ч.3,4 ст. 1268 ЦК України містять правову презумпцію прийняття спадщини, зміст якої становить припущення про те, що певні спадкоємці вважаються такими, що прийняли спадщину без спеціального волевиявлення про це.

Презумпція прийняття спадщини може бути застосована лише щодо спадкоємців, які постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена.

Існування зазначеної презумпції можливе за умови, що такі спадкоємці

не відмовилися від прийняття спадщини в установленому законодавством порядку.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_6 був неповнолітньою особою. Відомостей про відмову відповідача ОСОБА_6 від спадщини після смерті ОСОБА_6 матеріали справи не містять.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 та 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд зазначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду

за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України).

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тож у кожному конкретному спорі суд насамперед повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею 13 Цивільного кодексу України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь-якою особою.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17).

Відповідно до ч.1 ст. 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 вказано, що предмет позову певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту прав та охоронюваного законом інтересу.

Предметом позову у даній справі є вимога про скасування у спадковому реєстрі запису про реєстрацію спадкової справи.

Між тим встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м.Львова перебуває справа за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - п`ятої Львівської державної нотаріальної контори про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виходячи зі змісту позову та його підстав, позивач фактично намагається довести те, що ОСОБА_4 не має права на спадкування після смерті батька ОСОБА_6 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув в районі села Лиман Перший Куп`янського району під час виконання бойового завдання, оскільки не проживав разом із ним за однією адресою на час відкриття спадщини.

Вимога про скасування у спадковому реєстрі запису про реєстрацію спадкової справи не відповідає вимогам статті 16 ЦК України, оскільки не передбачена нормами цієї статті та положеннями книги Шостої ЦК України «Спадкове право». Дані обставини підлягають встановленню під час вирішення спадкового спору, а не як окрема позовна вимога у порядку позовного провадження в окремій цивільній справі.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.10.2020 у справі №569/15147/17 та у справі №592/7860/17, а також у постанові від 21.02.2018 у справі №755/29462/13-ц, що свідчить про його усталеність у судовій практиці.

Обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст.ст.12, 89, 141, 264, 265, 280, 282 ЦПК України, керуючись ст. ст. 1216, 1218, 1220, 1268, 1269 ЦК України суд -

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , третя особа: П`ята львівська державна нотаріальна контора Львівської області про скасування у спадковому реєстрі запису про реєстрацію спадкової справи відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 13 квітня 2026 року.

Учасники:

позивачка: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 .

відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

третя особа: П`ята львівська державна нотаріальна контора Львівської області, , місцезнаходження: м.Львів, вул. Г.Чупринки, 69.

Суддя:

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...