ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 175/5318/24

провадження № 61-7807св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

заявниця - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Державна міграційна служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Горбачов Олег Олександрович, на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року у складі судді Бойка О. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2025 року у складі колегії суддів: Халаджи О. В., Агєєва О. В., Космачевської Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Хабаровськ, російської федерації (далі - рф), на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Заява обґрунтована тим, що станом на 13 листопада 1991 року вона проживала у м. Донецьк, де винаймала житло, а згодом переїхала до с. Семенівка Донецької області. Працювала на сільськогосподарських роботах (прополювання, збирання врожаю) та на приватних будівельних роботах (побілка, поклейка шпалер).

Вона мала паспорт СРСР, однак не здійснювала його обмін на український паспорт, оскільки не хотіла, щоб органи влади та сусіди знали про її єврейську національність; вона проживала сама та не мала будь-якої підтримки, а тому вимушена була постійно працювати, щоб забезпечувати себе.

Будь-якого громадянства після розпаду СРСР ОСОБА_1 не набула.

У 2014 році вона проживала у занедбаній споруді на території у с. Семенівка Донецької області, де зберігала всі свої речі та документи, однак внаслідок ракетного обстрілу зазначену споруду було зруйновано, а заявницю поранено.

Надалі її вивезли до Німеччини, де вона проживає до цього часу.

У 2019 році через відсутність документів на вимогу німецької влади вона зверталася до Генерального консульства України в Мюнхені, однак не отримала будь-якої допомоги, оскільки дипломатична установа не змогла ідентифікувати її особу без документів.

Крім того, вона зверталася до «Petitions Team office of High Commissioner for Human Rights United Nations, Office Geneva (211 Geneva 10, Switzerland)» із проханням про надання притулку на постійній основі через нетранспортабельність, але отримала відмову у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують особу.

У 2022 році вона отримала проїзний документ для осіб без громадянства відповідно до норм Конвенції про статус апатридів від 28 вересня 1954 року.

Зважаючи на стан здоров`я, зокрема наявність численних хвороб, вона має залишатися у Німеччині, де їй надають необхідну соціальну та медичну допомогу, однак у зв`язку з відсутністю документів існує ризик її депортації на територію рф, тобто до країни народження, у якій заявниця не має ані родичів, ані можливості проживати.

Посилаючись на те, що всі документи, що посвідчують особу заявниці, зокрема свідоцтво про народження та паспорт громадянина СРСР, було втрачено в с. Семенівка Донецької області, внаслідок воєнних дій, ОСОБА_1 просила задовольнити її заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, у зв`язку із необхідністю отримання громадянства України, що дозволить їй легально перебувати на території Німеччини та мати всі права громадянина України, які належать їй як особі, що проживала на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 02 грудня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2025 року, заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що ОСОБА_2 не надала жодного доказу на підтвердження того, що станом на 13 листопада 1991 року вона проживала на території України, а також, що її житло було знищене внаслідок бойових дій.

Надаючи оцінку доказам, наданим ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зазначив, що такі містять суперечливі відомості, зокрема, у листі Уряду Середньої Франконії Центрального управління у справах іноземців Середньої Франконії відділення в Нюрберзі зазначено, що у анкеті

від 29 липня 2014 року ОСОБА_1 вказувала, що має внутрішній паспорт, якій їй було видано у 1991 році паспортним сервісом м. Слов`янська в Україні, водночас звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, вона посилалася на те, що мала лише паспорт СРСР; під час опитування ОСОБА_1 29 липня 2014 року вона вказала, що народилася у м. Слов`янську; в заяві про надання притулку від 18 серпня 2015 року - у м. Комсомольську; а згідно з інформацією, наданою довіреному адвокату, ОСОБА_1 вказала, що народилася у м. Хабаровську рф.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У червні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Горбачов О. О., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення яким заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити; розгляд касаційної скарги здійснювати за участю адвоката Горбачова О. О.

Як на підставу касаційного оскарженнязаявниця посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 листопада 2023 року у справі № 569/409/20 та від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що на порушення частини другої

статті 294 ЦПК України суди попередніх інстанцій не витребували за власною ініціативою необхідних доказів, фактично самоусунувшись від об`єктивного з`ясування обставин справи.

Суди не допитали заявницю щодо відомостей, викладених у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, не запропонували їй надати додаткові докази, необхідні для встановлення факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі викликати свідків, які могли додатково підтвердити цей факт.

Таким чином, суди неправомірно поклали на заявника тягар доказування фактів, які мають бути підтверджені державними органами.

Суди не врахували вразливої позиції заявниці, зважаючи на її правовий статус (апатрид), вік, стан здоров`я, неможливість прибути до України, а також неможливість ефективно захищати свої права у зв`язку із відсутністю будь-яких документів, що посвідчують особу.

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звернення ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, є передчасним, зважаючи на відсутність у заявниці можливості пройти процедуру встановлення/ідентифікації особи на території України з огляду на її вік (80 років), стан здоров`я (діабет, ниркова недостатність, проблеми з пам`яттю) та статус особи без громадянства.

Суди попередніх інстанцій неправильно застосували пункт 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», у якому зазначено, що особи, які постійно проживали в Україні і станом на 13 січня 1991 року і не були громадянами інших держав, є громадянами України.

У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Державної міграційної служби України, якому заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між

суддями Верховного Суду від 26 червня 2025 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Горбачов О. О., нарішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2025 рокупередано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Горбачов О. О., нарішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2025 року, з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області матеріали цивільної справи № 175/5318/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У вересні2025 року матеріали справи № 175/5318/24 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 перебуває у Німеччині та намагається встановити факт проживання на території України після розпаду СРСР, внаслідок чого зможе підтвердити громадянство України та залишитися у Німеччині для отримання пільг.

Проте, внаслідок суперечностей у наданих нею відомостях, державні органи Німеччини не можуть встановити громадянство ОСОБА_1 , а тому її можуть депортувати з Німеччини до рф.

У листі-запиті Уряду Середньої Франконії Центрального управління у справах іноземців відділення в Нюрнберзі від 07 березня 2024 року, адресованому ОСОБА_1 , зазначено, що Державна міграційна служба України, Міністерство юстиції України, відділи РАГС м. Києва та Краматорська не змогли отримати будь-яку інформацію за наданими ОСОБА_1 відомостями. У зв`язку з чим, Центральне управління у справах іноземців просило її надати інформацію до 26 березня 2023 року, чому зазначені структури не мають інформації про неї. Також зазначено, що у анкеті від 29 липня 2014 року заявниця вказала, що має внутрішній паспорт, який їй було видано у 1991 році.

Крім того, у вказаному листі-запиті Центральне управління у справах іноземців просило ОСОБА_1 надати відповідь стосовно різних відомостей, які вона надала, а саме: під час опитування ІНФОРМАЦІЯ_2 вона зазначила, що народилася у м. Слов`янську, у заяві про надання притулку від 18 серпня 2015 року - у м. Комсомольськ, в інформації, наданій довіреному адвокату, - у м. Хабаровськ.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Згідно з підпунктами «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

У пункті 9 Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом

на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР

(за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Тобто у таких випадках одним з необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 13 листопада 1991 року.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні стосунки з такою особою, або рішення суду.

Зважаючи на наведене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися з фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21 (провадження № 61-5793св23), від 06 листопада 2023 року у справі № 511/2413/19 (провадження № 61-10582св23), від 13 лютого 2024 року у справі № 501/437/23 (провадження № 61-15105св23), від 08 грудня 2025 року у справі № 496/5950/24 (провадження № 61-6693св25).

Судова практика з приводу встановлення факту постійного проживання на території України сформована Верховним Судом та врахована судами попередніх інстанцій.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дослідивши зібрані у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявниця не довела факту постійного проживання на території України, станом на 13 листопада 1991 року, оскільки не надала жодного доказу на підтвердження зазначених обставин.

Доводи касаційної скарги про те, що на порушення частини другої

статті 294 ЦПК України, суди попередніх інстанцій не витребували за власною ініціативою необхідних доказів, фактично самоусунулися від об`єктивного з`ясування обставин справи, є безпідставними. Оскільки зазначена норма процесуального права не встановлює обов`язку суду за власною ініціативою збирати докази з метою встановлення факту, що має юридичне значення, замість заявниці, яка має уповноваженого представника, і не зазначає про наявність доказів, в отриманні яких у неї є труднощі, а вказує лише на можливість вчинення відповідних процесуальних дій судом.

Водночас, вимоги щодо змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення встановлено у статті 318 ЦПК України, згідно з якою у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;

3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що обов`язок надати суду докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, прямо встановлено у процесуальному законі, що спростовує доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій неправомірно поклали на заявника тягар доказування фактів, які мають бути підтверджені державними органами.

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані посилання у касаційній скарзі на те, що суди не допитали заявницю щодо відомостей, викладених у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення; не запропонували їй надати додаткові докази, необхідні для встановлення факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі викликати свідків, які могли додатково підтвердити цей факт, оскільки в інтересах ОСОБА_1 діяв адвокат Горбачов О. О., який подав до суду першої інстанції клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 02 грудня 2024 року за відсутності заявниці та її представника за наявними у матеріалах справи документами.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення заявником норм процесуального права.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду є достатньо вмотивованими та містять висновки щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на те, що судове рішення ухвалюється при попередньому розгляді справи і справа до судового розгляду не призначалася, тому відсутні підстави для вирішення клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат

Горбачов О. О., про розгляд справи за участю представника заявниці, згідно з частиною першою статті 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат

Горбачов О. О., про розгляд справи за участю представника заявниці залишити без розгляду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат

Горбачов О. О., залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 02 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 14 травня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник