ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/771/26; 22-ц/821/770/26Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/2292/25 Категорія: 305030000 Сивухін Г.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Моторно (транспортного) страхового бюро України Попова В`ячеслава Євгеновича на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2026 року та додаткове рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29 січня 2026 року у справі за позовною заявою Моторно (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року Моторно (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) звернулося до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07.10.2019 приблизно о 08 год. 05хв. в м. Канів по вул. Енергетиків 73, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daewoo Lanos» державний номерний знак « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Volkswagen» державний номерний знак « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_1 .

Внаслідок вищевказаної ДТП транспортному засобу «Volkswagen» д.н.з. « НОМЕР_2 », було завдано механічних пошкоджень, а відповідачу, як власнику вказаного автомобіля - матеріального збитку.

На момент ДТП ОСОБА_2 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому відповідач 03.12.2019 повідомив Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБУ) про дорожньо-транспортну пригоду та в подальшому звернувся до МТСБУ з заявою про отримання відшкодування шкоди. Вартість матеріального збитку, завданого відповідачу склала: 40934,11 грн.

Позивач здійснив регламентну виплату потерпілому в розмірі: 35883,42 грн. (17941,71 грн. + 17941,71 грн.), а також були понесені додаткові витрати на збір документів та визначення розміру шкоди в розмірі 2145 грн. Загальний розмір фактично понесених витрат МТСБУ склав: 38028,42 грн.

Після виплати даного страхового відшкодування МТСБУ стало відомо, що відповідно до Постанови Черкаського апеляційного суду від 17.01.2020 по справі №697/2874/19 було встановлено, апеляційний суд вбачає про неможливість встановлення винуватості ОСОБА_2 на підставі наявних у справі документів та показів свідків, а суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що в діях водія ОСОБА_2 присутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, без достатніх та переконливих доказів. Саме тому вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для отримання страхового відшкодування.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на користь МТСБУ на підставі ст. 1212 ЦК України безпідставно набуті кошти в розмірі 38028,42 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29 січня 2026 року стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що як на момент ДТП, так і на момент подання заяви ОСОБА_1 до МТСБУ, ОСОБА_2 (який не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Відповідач у строки встановлені законом виконав обов`язок щодо звернення до МТСБУ, саме тому позивач виконав покладений на нього законом обов`язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Разом з тим, постановою Черкаського апеляційного суду від 17.01.2020, постанову Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 02.12.2019 відносно ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП скасовано, а провадження у справі закрито на підставі ст. 38 КУпАП.

Як на правову підставу для обґрунтування своїх вимог МТСБУ посилається на положення статті 1212 ЦК України, яка регулює правовідносини у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Враховуючи, що позивачем встановлені підстави для здійснення ОСОБА_1 регламентної виплати, право потерпілого на правомірність отримання цієї виплати під час розгляду заяви останнього позивачем не заперечувалось, матеріали справи не містять відомостей про скасування наказу МТСБУ чи визнання його недійсним (нечинним), висновки судів попередніх інстанцій про неможливість застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України є такими, що ґрунтуються на вимогах закону.

Оскільки спірні правовідносини між сторонами виникають із страхування, яке є зобов`язанням, то виплачені позивачем кошти не є коштами, які можуть бути стягнені у т.ч. на підставі статті 1212 ЦК України.

Додаткове рішення суду мотивовано тим, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат, в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд виходив з критеріїв співмірності, справедливості, розумності їхнього розміру і конкретних обставин справи, врахував її складність та реальність адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), взяв до уваги заперечення представника позивача, та вважав, що до стягнення підлягають витрати на правову допомогу в сумі 10000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями МТСБУ, в особі представника Попова В.Є., звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим із порушенням норм процесуального права, просило їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що відповідач при подачі заяви на виплату страхового відшкодування та в подальшому не надав копію постанови Черкаського апеляційного суду від 17.01.2020 року до відома МТСБУ, хоча був обізнаний, що в апеляційній інстанції було спростовано вину ОСОБА_2 .

Оскільки цивільно-правова відповідальність у страхувальника не настала у зв`язку з відсутністю вини водія забезпеченого автомобіля ОСОБА_2 у скоєнні ДТП, у відповідача були відсутні підстави для отримання страхових виплат, тоді як МТСБУ сплатило відповідачу кошти в розмірі 38028,42 грн. за матеріальну шкоду, яка була заподіяна за відсутності вини страхувальника, що є неналежною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). А тому кошти є безпідставно сплаченими та набутими відповідачем без достатньої правової підстави і підлягають поверненню відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України.

Що стосується додаткового судового рішення, то вказує, що представником відповідача не надано до суду разом із відзивом попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс відповідач і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, також не надано саме платіжний документ про оплату таких послуг та факт отримання вказаних коштів від відповідача не було відображено адвокатом Хорошун О.В., у Книзі доходів і витрат, що є обов`язковим згідно з вимогами чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Хорошун О.В. зазначає наступне.

Черкаський апеляційний суд не констатував відсутність вини ОСОБА_2 , а закрив провадження на підставі ст. 38 КУпАП за закінченням на момент розгляду справи строків притягнення до адміністративної відповідальності. Однак відповідна підстава не є реабілітуючою, тобто такою, що спростовує факт наявності вини особи в скоєнні адміністративного правопорушення.

Враховуючи, що позивачем встановлені підстави для здійснення ОСОБА_1 регламентної виплати, право потерпілого на правомірність отримання цієї виплати під час розгляду заяви останнього позивачем не заперечувалось, матеріали справи не містять відомостей про скасування наказу МТСБУ чи визнання його недійсним (нечинним), а тому є неможливим застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.

Щодо додаткового судового рішення, то сторона відповідача наголошує на доведеності витрат на правничу допомогу, та законність рішення суду про їх стягнення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07.10.2019 приблизно о 08 год. 05 хв. в м. Канів по вул. Енергетиків 73, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daewoo Lanos» державний номерний знак « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_2 , автомобіля «Volkswagen Golf» державний номерний знак « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_1 , автомобіля Богдан 211040 р.н НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля Chevrolet Captiva д.н.х. НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_5 (а.с.84-86).

В результаті ДТП транспортному засобу «Volkswagen» д.н.з. « НОМЕР_2 », було завдано механічних пошкоджень.

На момент ДТП ОСОБА_2 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому відповідач 03.12.2019 звернувся до МТСБУ та повідомив про здійснення належного відшкодування (а.с.8).

Відповідно до звіту №А12-184 від 03.01.2020 про оцінку автомобіля «Volkswagen» д.н.з. « НОМЕР_2 », вартість відновлювального ремонту КТЗ «Volkswagen» д.н.з. « НОМЕР_2 » становить 79785,93 грн. Коефіцієнт фізичного зносу складників КТЗ «Volkswagen» д.н.з. « НОМЕР_2 » складає 0,70. Вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складників транспортного засобу складає 40934,11 грн. Вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen» д.н.з. « НОМЕР_2 » ОСОБА_1 внаслідок ДТП на 03.01.2020 складає 40934,11 грн. (а.с.11-18).

Згідно з довідкою МТСБУ №1 від 07.04.2020 розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих внаслідок ДТП, що мало місце 07.10.2019 (страхова справа №64968) становить 17941,71 грн (а.с.35).

Наказом МТСБУ №4772 від 24.04.2020 «Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих» зобов`язано департамент фінансів сплатити на рахунок ОСОБА_1 17941,71 грн. за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а.с.34).

Згідно з довідкою МТСБУ №1 від 29.04.2020 розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих внаслідок ДТП, що мало місце 07.10.2019 (страхова справа №64968) становить 17941,71 грн (а.с.38).

Наказом МТСБУ №5264 від 08.05.2020 «Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих» зобов`язано департамент фінансів сплатити на рахунок ОСОБА_1 17941,71 грн. за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а.с.37).

27.04.2020 та 12.05.2020 здійснило виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі на загальну суму 35883,42 грн. (17941,71 грн. + 17941,71 грн.), за шкоду заподіяну в результаті пошкодження транспортного засобу, що підтверджується платіжними дорученнями №1478074 від 27.04.2020 та №1478518 від 08.05.2020 (а.с.36,39).

Відповідно до постанови Черкаського апеляційного суду від 17.01.2020 по справі №697/2874/19, постанову Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 02.12.2019 у справі №697/2874/19 за якою ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП скасовано, а провадження у справі закрито на підставі ст. 38 КУпАП за закінченням на момент розгляду справи строків притягнення до адміністративної відповідальності (а.с.40-43).

Також у мотивувальній частині постанови зазначено, що суд апеляційної інстанції вбачає про неможливість встановлення винуватості ОСОБА_2 на підставі наявних у справі документів та показів свідків, а суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що в діях водія ОСОБА_2 присутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, без достатніх та переконливих доказів.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 22.04.2022 у справі №697/993/20, рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23.10.2021 скасовано в частині стягнення зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди та судових витрат. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок ДТП залишено без задоволення. Підставою для відмови у задоволенні даного позову було те, що позивачем не було залучено до участі у справі належного відповідача страховика ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» (а.с.88-92).

Також даним судовим рішенням встановлено та колегія суддів вважала доведеними винні дії ОСОБА_4 у вчиненні ДТП, що мало місце 07.10.2019, учасником якої стали ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , та безпосередній причинний зв`язок між діями ОСОБА_4 та завданою позивачу ( ОСОБА_2 ) матеріальною та моральною шкодою (а.с.90).

Таким чином, постановою суду від 22.04.2022 по справі №697/993/20 встановлено, що винною особою у ДТП, яке мало місце 07.10.2019 є ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно отриманих ним грошових коштів виходив з необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ст. 1212 ЦК України).

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання щодо безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених у ст.11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених у ст. 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті лише за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання зобов`язання не вважається безпідставним.

В разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

З матеріалів справи вбачається, що між МТСБУ і ОСОБА_1 виникли правовідносини із зобов`язання сплатити страхове відшкодування.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (ст. 29 Закону).

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (ст. 35 п. 35.1 Закону).

МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п.1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі (ст. 41 п. 41.1 п. а Закону).

27.04.2020 року і 12.05.2020 року МТСБУ, на підставі повідомлення і заяви ОСОБА_1 , МТСБУ перерахував останньому страхове відшкодування по 17941,71 грн., а всього 35883,42 грн.

При цьому, заява ОСОБА_1 датована 03 грудня 2019 року, тобто подана після прийняття постанови Канівським міськрайонним судом Черкаської області справа №697/2874/19, яким визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно з Звітом №А12-184 про оцінку автомобіля Volkswagen Golf реєстраційний номер НОМЕР_2 від 03.01.2020 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля внаслідок ДТП складає 40934,11 грн.

МТСБУ вважає, що сплачена сума підлягає стягненню з відповідача на користь МСТБУ з підстав ст. 1212 ЦК України, оскільки установлено, що ДТП сталася не з вини ОСОБА_2 .

Зважаючи на те, що між сторонами виникли правовідносини зі страхового відшкодування на підставі Закону, набуття ОСОБА_1 за рахунок МСТБУ грошових коштів у вигляді страхового відшкодування, у даному випадку не може вважатись безпідставним ( ст. 1215 ЦК України ).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову МТСБУ у позові до відповідача.

Також, враховуючи встановлені підстави для здійснення ОСОБА_1 регламентної виплати, право потерпілого на правомірність отримання цієї виплати під час розгляду заяви останнього позивачем не заперечувалось, матеріали справи не містять відомостей про скасування наказу МТСБУ чи визнання його недійсним (нечинним), висновки суду першої інстанції про неможливість застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України є такими, що ґрунтуються на вимогах закону.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» містить спеціальні норми щодо регулювання спірних правовідносин.

МТСБУ відповідно до вимог цього закону є суб`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Оскільки спірні правовідносини між сторонами виникають із страхування, яке є зобов`язанням, то виплачені позивачем кошти не є коштами, які можуть бути стягнені на його користь на підставі статті 1212 ЦК України.

Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 521/16340/15-ц (провадження № 61-9532св18).

Що стосується доводів в частині того, що суд має застосувати належні нормативні приписи у разі неправильної юридичної кваліфікації сторонами їхніх спірних правовідносин, то слід врахувати один із принципів цивільного судочинства диспозитивність.

Згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.

За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі

№ 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).

Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та інших.

Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.

Застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Зазначений висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 вересня 2024 року у справі № 278/2111/23.

У даній справі у зв`язку із заявленням вимог до конкретної особи відповідача ОСОБА_1 неможливо застосувати інші норми права, які б відновили порушені права позивача, однак МТСБУ не позбавлений права у визначеному законом порядку звернутися до винної в ДТП особи з позовом про стягнення сплаченого страхового відшкодування.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині оскарження додаткового судового рішення, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті всі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувалися докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).

Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо суд під час ухвалення основного судового рішення не визначив способу його виконання або не вирішив питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Тобто додаткове рішення це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першоюп`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16 (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (mutatis mutandis рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, § 268).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Позивач наголошує на порушенні відповідачем вимог статті 134 ЦПК України, оскільки представником сторони разом з відзивом не було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат.

Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У постанові від 18 березня 2024 року у справі № 459/2350/23 (провадження № 61-1802св24) Верховний Суд навів правовий висновок щодо застосування статті 134 ЦПК України про необхідність подання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, вказавши, що аналіз положень статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього (орієнтовного) розрахунку у суду є право відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Надання попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх стягненні, якщо такий розрахунок попередньо (з першою заявою по суті спору) не надавався, оскільки закон використовує термін «може відмовити», а не «відмовляє». Для цього суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявника. Таким чином, хоча відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу у зв`язку з неподанням заявником попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат є правом суду, а не обов`язком, суд має враховувати конкретні обставини справи та принцип диспозитивності цивільного судочинства. Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою як позовної заяви (апеляційної та касаційної скарг), так і відзиву, оскільки з огляду на положення процесуального закону попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першоютретьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відзиві на позов представник відповідача зазначила про стягнення витрат на правову допомогу, докази їх понесення будуть подані у відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що неподання з першою заявою (відзивом) попереднього розміру витрат на правничу допомогу не позбавило та не обмежило право позивача на подання заперечень з приводу доведеності заявлених витрат.

Відповідачем надано до суду на підтвердження вказаних витрат договір про надання правової допомоги від 30 вересня 2025 року, акт прийому - передачі наданої правової допомоги від 15.01.2026 на суму 12000,00 грн. та довідку від 15.01.2026 про сплату коштів.

Слід зауважити, що стала практика Верховного Суду свідчить про те, що розподіл витрат на правничу допомогу здійснюється незалежно від того, чи здійснена оплата послуг на час розгляду заяви, чи така оплата має бути повинна бути здійснена в майбутньому.

Колегія суддів, аналізуючи доводи апеляційної скарги в цій частині вважає їх такими, що не спростовують факту реальності наданих послуг та їх обсягу, тому додаткове судове рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника Моторно (транспортного) страхового бюро України Попова В`ячеслава Євгеновича залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2026 року та додаткове рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді