ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року

м. Київ

справа № 758/11663/23

провадження № 61-9062св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд): головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач)

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Євграфової Є. П., Саліхова В. В. про відмову у відкритті апеляційного провадження

у цивільній справі

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)

до

відповідача Голови правління гаражно-будівельного кооперативу «Виноградар» Глущика Володимира Петровича (далі - відповідач)

прозобов`язання вчинити дії,

ухвалив постанову про таке:

І. Короткий зміст позовної заяви

1. У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зобов`язання вчинити дії, у якому просив усунути перешкоди у користуванні гаражем № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Виноградар» за адресою: м. Київ, вул. В. Порика, 8 та визнати наявність пільг щодо звільнення його від плати за користування гаражем.

ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

2. Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 14 березня 2025 року про виправлення описки позов задоволено частково. Усунуто перешкоди позивачу у користуванні гаражем № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Виноградар» за адресою: м. Київ, вул. В. Порика, 8. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ІІІ. Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції

3. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач 19 квітня 2025 року оскаржив його в апеляційному порядку.

4. Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року матеріали справи витребувано із суду першої інстанції.

5. Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 травня 2025 року апеляційну скаргу позивача залишено без руху та надано строк для усунення наявних у ній недоліків. Позивачеві слід було подати до суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу у новій редакції з уточненням прохальної частини (дати ухвалення оскаржуваного судового рішення) та зазначенням відомостей щодо наявності чи відсутності у нього електронного кабінету, а також копії скарги та доданих до неї письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

6. 17 червня 2025 року до суду від позивача надійшло уточнення апеляційної скарги, у якому він вказав, що рішення суду першої інстанції ухвалене 04 лютого 2025 року, а отримане ним 14 квітня 2025 року. Оскільки апеляційну скаргу позивач надіслав 19 квітня 2025 року, тому вважає, що строк на апеляційне оскарження він не пропустив. Пропуск строку звернення до апеляційного суду відбулося з вини суду першої інстанції.

7. Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року.

8. Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з такого:

- на виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху позивач не вказав відомостей щодо наявності чи відсутності у нього електронного кабінету, а також не надав копій апеляційної скарги разом з доданими до неї письмовими матеріалами відповідно до кількості учасників справи;

- позивач не надав до суду заяви про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження, а відсутність такої заяви перешкоджає суду апеляційної інстанції вирішити це питання.

ІV. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

9. У касаційній скарзі позивач просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, а справу направити на розгляд до суду апеляційної інстанції.

10. Касаційна скарга містить таке обґрунтування:

- копія рішення суду першої інстанції була направлена позивачу згідно із супровідним листом 04 квітня 2025 року, а отримана ним 14 квітня 2025 року;

- апеляційну скаргу позивач надіслав 19 квітня 2025 року, тому строк на апеляційне оскарження не пропустив;

- ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження порушує права та інтереси позивача, є неправомірною, тому підлягає скасуванню;

- в апеляційній скарзі було зазначено, що електронна пошта у позивача відсутня.

V. Рух справи у суді касаційної інстанції

11. 16 липня 2025 року позивачзвернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

12. Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху.

13. Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

14. Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 20 лютого 2026 року.

15. Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

16. Інший учасник справи не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

VІ. Позиція Верховного Суду

17. Переглянувши оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК)), Верховний Суд зазначає таке.

18. У цій справі підлягає перевірці обґрунтованість відмови у відкритті апеляційного провадження та застосування положень пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК.

19. Статтею 129 Конституції України забезпечення права на апеляційний перегляд справи закріплено як одну із основних засад судочинства. Подальше її правове регулювання відображено в нормах ЦПК.

20. Зокрема, статтями 17, 352 ЦПК гарантовано учасникам справи, а також особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

21. В контексті дотримання права на справедливий суд, яке гарантовано статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (див. пункт 53 рішення ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року, заява № 15123/03).

22. «Право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним непрямим шляхом, особливо коли йдеться про умови прийнятності апеляції (див. пункт 33 рішення ЄСПЛ у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії» від 19 грудня 1997 року, заява № 155/1996/774/975). У багатьох випадках ЄСПЛ вирішував, що перш за все національні органи влади, зокрема суди, повинні вирішувати проблеми тлумачення національного законодавства.

23. ЄСПЛ визнав, що норми, які регулюють умови прийнятності апеляцій, спрямовані на забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності, і що зацікавлені особи повинні очікувати, що ці правила будуть застосовані (див. пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Мікулова проти Словаччини» від 06 грудня 2005 року, заява № 64001/00).

24. ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (див. рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти росії» від 20 лютого 2014 року, заява № 26746/05).

25. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (див. рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року, заява №19164/04).

26. Право на ефективний судовий захист передбачає, що сторони цивільного судочинства повинні мати змогу реалізувати право подати апеляцію з того моменту, коли вони фактично поінформовані про самі судові рішення, що можуть порушувати їх законні права чи інтереси (див. рішення ЄСПЛ у справі «Рязанцев проти росії» від 10 березня 2011 року, заява № 21774/06).

27. ЄСПЛ звертав увагу на те, що районний суд не надав заявнику мотивоване рішення суду в строки, передбачені законом, і заявник безперечно стверджував, що він має намір оскаржити рішення суду першої інстанції. Відповідно можна вважати, що заявник пред`явив непряме клопотання (implied request) про відновлення процесуального строку. Припущення зворотного є вираженням надмірного формалізму. Більше того, з урахуванням причини, по якій заявник не подав скаргу у встановлений строк, національним судам належало відновити строк для подання скарги за їх власною ініціативою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Михайлов проти росії» від 01 квітня 2010 року, заява № 4543/04).

28. Далі Верховний Суд наголошує, що за змістом частин першої, другої статті 354 ЦПК апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

29. Апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку (частина третя статті 357 ЦПК).

30. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

31. Разом з тим, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (частина друга статті 127 ЦПК).

32. Верховний Суд раніше висловлював правову позицію щодо застосування таких норм права, що враховується у цих правовідносинах відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.

33. Так, Верховний Суд звертав увагу на те, що законодавець не покладає на суд обов`язок продовжити строк на усунення недоліків у разі усунення недоліків апеляційної скарги частково. При цьому вказані процесуальні правові приписи не позбавляють суд права в разі усунення недоліків не в повному обсязі постановити ухвалу, якою продовжити строк для усунення недоліків апеляційної скарги (див. постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 147/127/17).

34. Поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження є правом суду, яке останній реалізує лише встановивши об`єктивну неможливість дотримання особою, яка подає апеляційну скаргу, відповідних вимог процесуального закону щодо строків оскарження судового рішення. Отже, вирішення питання про поновлення процесуального строку належить до дискреційних повноважень суду, і у кожній конкретній справі суд має ґрунтовно перевіряти, чи є обставини, на які посилається заявник, такими, що свідчать про наявність поважних причин для поновлення строку (див. постанови Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 904/3541/15, від 14 червня 2023 року у справі № 513/155/15-ц).

35. У постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 488/921/15-ц Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що судом першої інстанції не виконано обов`язок щодо надіслання копії судового рішення учасникам справи, а частиною другою статті 354 ЦПК встановлено право особи на поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження у випадку, якщо учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, подав апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

36. У цій справі заочне рішення суд першої інстанції ухвалив 04 лютого 2025 року. Доказів, які підтверджують, що позивач отримав копію цього судового рішення, матеріали справи не містять.

37. 19 квітня 2025 року позивач подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

38. Врахувавши, що апеляційна скарга подана позивачем з порушенням приписів статті 356 ЦПК та з пропуском строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції залишив цю скаргу без руху.

39. На виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 26 травня 2025 року позивач подав до суду уточнення апеляційної скарги, у якому він вказав, що рішення суду першої інстанції ухвалене 04 лютого 2025 року, а отримане ним 14 квітня 2025 року. Подавши апеляційну скаргу 19 квітня 2025 року, на думку позивача, строк на апеляційне оскарження він не пропустив. Разом з тим, позивач зазначив, що строк звернення до апеляційного суду пропущений з вини суду першої інстанції.

40. Встановивши, що позивачем на виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, серед іншого, не було надано заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження.

41. При цьому, апеляційний суд не звернув уваги на те, що:

- відповідно до статті 272 ЦПК копія повного судового рішення повинна бути вручена учасникам справи;

- в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази того, коли позивачу було вручено (видано) копію рішення суду першої інстанції;

- по суті позивач в апеляційній скарзі непрямо заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке залишилось невирішеним;

- в частині другій статті 354 ЦПК передбачено право особи на поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження у випадку, якщо учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, подав апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

42. Такий підхід є сталим в практиці Верховного Суду (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2026 року у справі № 753/18497/24).

43. Вказавши, що позивач не виконав всі вимоги ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апеляційний суд із урахуванням часткового усунення недоліків не виявив, що позивач в апеляційній скарзі непрямо заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, та не вирішив питання про продовження відповідного процесуального строку, а передчасно відмовив у відкритті апеляційного провадження.

44. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження чи повернення апеляційної скарги, суди апеляційної інстанції мають враховувати обов`язок суду сприяти учасникам справи у реалізації їх процесуальних прав з дотриманням принципу розумності та пропорційності, з метою уникнення надмірного формалізму, із додержанням балансу між метою забезпечення належної процесуальної поведінки сторони та забезпеченням її права на апеляційне оскарження судового рішення. Відповідний висновок має бути висловлено із додержанням балансу між метою забезпечення належної процесуальної поведінки сторони та забезпеченням її права на апеляційне оскарження судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22).

45. З огляду на викладене апеляційний суд виявив надмірний формалізм під час оцінки обставин справи та постановлення оскаржуваної ухвали, що є несумісним з метою запровадження законодавцем таких стимулюючих та дисциплінуючих для сторін строків реалізації їхніх процесуальних повноважень.

46. За таких обставин оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції належить скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

47. Вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, апеляційний суд, крім іншого, має звернути увагу на те, що текст заочного рішення, який наявний в матеріалах справи (а. с. 47-49), відрізняється від тексту рішення суду першої інстанції, копію якого позивач додав до касаційної скарги, і який є в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

VІІ. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

48. Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

49. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції (частина четверта статті 406 ЦПК).

50. Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням норм процесуального права.

51. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, ухвалу Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Із цих підстав,

керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

2. Ухвалу Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

3. З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції ухвала Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко