УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 454/67/26

провадження № 61-3860ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 12 січня 2026 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Личаківського районного суду м. Львова, держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Личаківського районного суду м. Львова, держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 12 січня 2026 року

у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Личаківського районного суду м. Львова та держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у частині вимог до Личаківського районного суду м. Львова відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від

12 січня 2026 року, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 березня 2026 року клопотання ОСОБА_1 про звернення до Конституційного Суду України з конституційними поданнями залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 12 січня 2026 року залишено без змін.

Відмовляючи ОСОБА_1 у відкритті провадження у частині позовних вимог до Личаківського районного суду м. Львова на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі, і позовні вимоги, заявлені до суду як до відповідача у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої під час здійснення правосуддя, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

23 березня 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 12 січня

2026 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 березня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, помилково застосував положення пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України та безпідставно відмовив у відкритті провадження у справі у частині позовних вимог до Личаківського районного суду

м. Львова про відшкодування моральної шкоди.

Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Із оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як вбачається з матеріалів касаційного провадження, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, вказав підставою відшкодування моральної шкоди постановлення суддею Личаківського районного суду м. Львова ухвали суду від 08 липня 2025 року у справі № 463/6110/25.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частин першої, одинадцятої статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Законом встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини справи таке обмеження було пропорційним (рішення ЄСПЛ від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України»).

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від

20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19).

Подібний висновок висловив також Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, в якій зазначив, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати

Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16 (провадження № 14-500цс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) вказано, що: «приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладено, зокрема, у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)).

Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд є повноважним розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, повинні переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Отже, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі, за винятком випадків, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа).

Відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої у процесі здійснення правосуддя, може бути лише держава, а не суд (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя (див постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17; від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц; від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

По суті доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм права, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від

12 січня 2026 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 березня

2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Личаківського районного суду м. Львова, держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник