ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року

м. Київ

справа № 645/325/22

провадження № 61-7915св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд):головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач),

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Збицька Аліна Володимирівна,

на постанову Полтавського апеляційного суду від 21 травня 2025 року

у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Карпушина Г. Л., Пилипчук Л. І.,

у цивільній справі

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивачка)

до

відповідача ОСОБА_2 (далі - відповідач)

провизнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю,

ухвалив постанову про таке:

I. Вступ

1. У січні 2022 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності та усунення перешкод

у користуванні власністю.

2. Суд першої інстанції у позові відмовив.

3. Суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасував, ухвалив нове судове рішення про відмову в позові у зв`язку з пропуском позовної давності.

4. Позивачка та відповідач оскаржили постанову апеляційного суду

в касаційному порядку. Підставою оскарження вказали те, що апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду, перелік яких навели у касаційних скаргах.

5. Оскаржуване судове рішення переглядається в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК),

у зв`язку з чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.

ІІ. Короткий зміст позовних вимог

6. Позов обґрунтований так:

- сторони перебували в шлюбі з 26 липня 2003 року до 26 листопада

2015 року, за час якого за спільні кошти придбали квартиру

АДРЕСА_1 (спірна квартира), право власності на яку за їх спільною згодою було зареєстровано на ОСОБА_2 ;

- з грудня 2021 року вона почала відчувати труднощі в користуванні квартирою, оскільки відповідач змінив замки до квартири та на її прохання усунути перешкоди в користуванні повідомив, що квартира є виключно його власністю;

- в досудовому порядку вирішити спір щодо поділу спільного майна подружжя не вдалося.

7. Враховуючи викладене, просила:

- визнати за нею право власності на 1/2 частини спірної квартири;

- зобов`язати відповідача надати їй комплект ключів від спірної квартири;

- заборонити чинити перешкоди в користуванні спірною квартирою.

ІII. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

8. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 вересня

2024 року у позові відмовлено.

9. Відмовивши у позові, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено той факт, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, що виключає можливість визнання спірного майна спільним майном подружжя та відповідно його поділ між колишнім подружжям.

ІV. Короткий зміст постанови апеляційного суду

10. Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 травня 2025 року апеляційну скаргу позивачки задоволено частково.

Рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову в позові.

11. Відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив з такого:

- відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна, придбаного подружжям за час шлюбу, що виключає віднесення квартири до об`єкта приватної власності відповідача, оскільки сам факт отримання в позику коштів для придбання квартири не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання спірної квартири;

- придбана сторонами в шлюбі квартира є об`єктом спільної сумісної власності, в якій частки подружжя є рівними;

- водночас позивачка, звернувшись з позовом, пропустила позовну давність, оскільки питання про розподіл спільно набутого в шлюбі майна сторони добровільно вирішили в 2015 році, і після цього часу, жодний з них не заявляв претензії на те чи інше спільне майно, що свідчить про урегульованість між ними питання поділу об`єктів спільної сумісної власності подружжя.

V. Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

12. У касаційній скарзі позивачкапросить оскаржуване судове рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

13. Касаційна скарга позивачки мотивована таким:

- висновок апеляційного суду, що строки позовної давності необхідно обраховувати з часу вирішення між подружжям питання про розподіл між ними належного їм на праві спільної сумісної власності майна, тобто

з 2015 року, є помилковим, оскільки питання поділу майна між колишнім подружжям ніколи (до цієї справи) не вирішувалося;

- визначення судом апеляційної інстанції дати «з 2015 року» як початкової точки для обчислення позовної давності не відповідає приписам частини другої статті 72 Сімейного кодексу України (далі - СК);

- під час апеляційного розгляду справи обставини вирішення між подружжям питання про розподіл майна судом не досліджувалися;

- апеляційний суд проігнорував посилання позивачки на порушення її прав зміною замка до квартири, оскільки відповідач під час апеляційного розгляду справи підтвердив, що замок до квартири було змінено саме в період часу, який вказано у позовній заяві, зазначивши, що причиною заміни замка стала його поломка;

- посилання апеляційного суду на купівлю позивачкою іншої квартири не має відношення до розгляду цієї справи, оскільки куплена за особисті кошти, відповідачем надано нотаріально посвідчену письмову згоду на те, що квартира буде придбаватися за особисті кошти позивачки в її особисту приватну власність;

- апеляційний суд застосувавнорми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 541/312/21, від04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16, від 06 листопада 2019 року

у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18,

від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16, від 24 лютого 2021 року

у справі № 303/6365/17.

14. У касаційній скарзі відповідачпросить оскаржуване судове рішення скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

15. Касаційна скарга відповідача мотивована таким:

- суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин пункту 3 частини першої статті 57 СК, оскількиспірна квартира придбана відповідачем за часшлюбу за його особисті кошти, які він отримав від своїх батьків;

- суд апеляційної інстанції не правильно застосував до спірних правовідносин статтю 60 СК;

- помилковим є висновок апеляційного суду про те, що оскільки спірна квартира придбана на кредитні кошти, які фактично були використані в інтересах сім`ї, тому сам по собі укладений договір позики не може розглядатись як обставина, що виключає спільність права власності подружжя на це майно;

- апеляційний суд не звернув увагу, що відповідач надавав докази щодо джерела придбання спірної квартири, проте у позивачки немає фінансової можливості купити спірну квартиру, що підтверджується довідками про роботу;

- апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15, Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі

№ 756/2527/16, від 09 липня 2021 року у справі № 161/8116/19, від 15 лютого 2024 року у справі № 199/9770/21, від 24 січня 2020 року у справі

№ 546/912/16.

VІ. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

16. 08 жовтня 2025 року відповідачподав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу позивачки, просив відмовити у її задоволені, навівши такі мотиви:

- з моменту розірвання шлюбу, а саме протягом восьми років, позивачка не пред`являла до відповідача претензій щодо спірної квартири, не проявляла інтересу до житла, оскільки знала, що квартира належить відповідачу та була придбана за його особисті кошти;

- позивачка належних доказів того, що дізналась про порушення свого права власності у грудні 2021 року,не надала;

- подружжя в 2015 році в позасудовому порядку за взаємною згодою поділили спільне майно, у спірній квартирі проживає відповідач з новоюсім`єю та відповідно несе тягар її утримання, тоді як позивачка усі ці роки квартирою не цікавилась, її не оплачувала, зв`язок з нею, як із своїм житлом, не підтримувала;

- оскільки позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження того, що вона довідалась про порушення свого права лише у грудні 2021 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що вона могла довідатись про порушення свого права у момент розірвання шлюбу у 2015 році, оскільки на той час подружжя тривалий час не проживало разом, відповідно з того моменту і розпочався перебіг позовної давності.

VІІ. Рух справи в суді касаційної інстанції

17. 19 червня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду.

18. 30 червня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат

Збицька А. В., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду.

19. Ухвалами Верховного Суду від 03 липня 2025 року касаційні скарги залишено без руху.

20. Ухвалами Верховного Суду від 18 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за поданими касаційними скаргами.

21. 29 жовтня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

22. Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

VІ І I . Фактичні обставини, встановлені судами

23. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 липня 2003 року до 07 грудня 2015 року.

24. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_4 .

25. За час шлюбу 14 червня 2010 року між ОСОБА_2 та

ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого остання передала відповідачу у власність спірну квартиру.

26. Договір купівлі-продажу нерухомого майна вчинено за 430 550 грн, що за згодою сторін складає еквівалент 54 500 дол. США, та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу

Маслак Н. В., реєстровий № 840.

27. Відповідно до пункту 12 договору купівлі-продажу згода дружини набувача підтверджується згодою ОСОБА_6 , посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маслак Н. В.

28. Відповідно до розписки від 11 червня 2010 року відповідачем отримано 50 000 дол. США від його батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які він зобов`язувався повернути готівкою до 11 червня 2025 року або за першою їх вимогою.

29. Згідно з договором позики від 03 квітня 2020 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 11 червня 2010 року передали відповідачу у власність

50 000 дол. США для придбання спірної квартири.

30. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 листопада

2015 року, яким розірвано шлюб між сторонами, встановлено, що сторони вже тривалий час не мешкають разом, не ведуть спільне господарство, у них відсутній сімейний бюджет, вони не підтримують шлюбно - сімейних відносин.

31. За позивачкою зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2 , в якій вона проживає та зареєстрована разом з дочкою.

IХ. Позиція Верховного Суду

32. Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 5), Верховний Суд зазначає таке.

33. Даний спір виник між колишнім подружжям щодо поділу майна. Об`єктомподілу була квартира (див. пункти 6-7, 25-27).

34. Верховний Суд звертає увагу, що Главою 8 СК врегульований правовий режим права спільної сумісної власності подружжя.

35. Так, основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав

з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК).

36. Тобто статтею 60 СК встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду

від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц).

37. Статтями 69-71 СК подружжю гарантовано право на поділ, способи та порядок поділу спільного майна подружжя.

38. Так, згідно зі статтями 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

39. Поряд із цим згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

40. В своїй практиці Верховний Суд висновував, що згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22).

41. Також цей суд вже звертав увагу, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд зауважив, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17).

42. У цій справі апеляційним судом встановлено, що, укладаючи договір купівлі-продажу квартири, відповідач не зазначав, що купує її за особисті кошти, при цьому в договорі зафіксовано згоду дружини на придбання цього майна.

Також апеляційний суд звернув увагу на те, що у відзиві відповідач зазначав, що в сім`ї була потреба в придбанні трикімнатної квартири з огляду на необхідність забезпечити окремою кімнатою дочку, яка є дитиною

з інвалідністю до 18 років, тому квартира купувалась з метою покращення умов для проживання сім`ї.

За вказаних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачем неспростовано презумпцію спільності майна, придбаного подружжям за час шлюбу, що виключає віднесення квартири до об`єктаприватної власності відповідача, вказавши, що сам факт отримання в позику коштів для придбання квартири не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї.

43. Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки придбана сторонами в шлюбі квартира є об`єктом спільної сумісної власності, в якій частки подружжя

є рівними.

44. Разом з тим, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про пропуск позивачкою позовної давності для звернення до суду з вимогами про поділ майна подружжя.

45. У частині другій статті 72 СК визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

46. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами сплинула, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

47. За змістом статей 256-257 та 261 ЦК початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

48. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

49. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

50. Вирішуючи питання застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема щодо позову про поділ майна подружжя, пред`явленого після розірвання шлюбу, Верховний Суд неодноразово висновував про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК), тобто з моменту виникнення спору між ними (див. постанови Верховного Суду від 15 травня 2023 року в справі № 200/26797/15, від 16 жовтня 2023 року

в справі № 759/12245/20).

51. При визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 359/6727/21)

52. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що після розірвання шлюбу в 2015 році в неї до недавнього часу не було проблем щодо спільного з колишнім чоловіком майна, але в грудні 2021 року вона дізналася, що відповідач змінив замки до квартири, що унеможливило користування нею, при цьому повідомив їй, що квартира є виключно його власністю.

53. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

54. Верховний Суд виснував, що тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність (див. постанову Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц).

55. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом за власною ініціативою застосовуватись не може за жодних обставин.

56. Верховний Суд наголошує, що суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19).

57. У цій справі апеляційний суд, дійшовши висновку про пропуск позивачкою позовної давності, послався лише на те, що стороною відповідача було звернуто увагу як у своєму відзиві, так і в ході апеляційного розгляду, на позовну давність, яка підлягає до застосування при розгляді даного спору. При цьому не з`ясував, коли саме відбулося порушення прав позивачки, та не перевірив, чи була подана відповідачем заява про застосування позовної давності в суді першої інстанції, і чи наполягав він на її задоволенні.

58. У спірних правовідносинах відповідач не погодився із висновками апеляційного суду, подавши касаційну скаргу з обґрунтуванням незаконності висновків суду апеляційної інстанції (див. пункт 15).

59. Проте аргументи відповідача касаційний суд відхиляє, оскільки у цій справі позивачка надала йому згоду на укладення договору купівлі-продажу майна, що свідчить про придбання майна у спільну сумісну власність. Крім того, сам факт отримання відповідачем в позику коштів для придбання квартири не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї (див. пункти 40, 41).

60. Разом з тим, застосовуючи позовну давність на стадії апеляційного перегляду, апеляційним судом не перевірено, чи мала позивачка можливість заперечувати проти аргументів відповідача про застосування позовної давності, що пов`язано із принципом рівності сторін цивільного процесу.

61. За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог із застосуванням позовної давності. Тому постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Х. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

62. Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду частково ухвалена без додержання норм процесуального права.

63. Верховний Суд звертає увагу на те, що встановлення обставин справи та вирішення питання про оцінку доказів за змістом частини першої

статті 400 ЦПК виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

64. За результатами розгляду касаційних скарг Верховний Суд вважає, що оскаржувана постанова ухвалена без додержання норм процесуального права, у зв`язку із чим касаційні скарги необхідно задовольнити частково, оскаржувану постанову скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, що відповідає змісту статті 411 ЦПК.

65. Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд не здійснює розподіл судових витрат.

В такому випадку розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Із цих підстав,

керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Збицька Аліна Володимирівна, задовольнити частково.

2. Постанову Полтавського апеляційного суду від 21 травня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

3. З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції постанова Полтавського апеляційного суду від 21 травня 2025 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко