Ухвала

14 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 301/1606/24

провадження № 61-4070ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Сілан», яка підписана представником Лещенком Олександром Вікторовичем, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року (повний текст складено 02 лютого 2026 року) в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Сілан» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ТОВ «Сілан» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди.

Позов мотивований тим, що 14 травня 2002 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «Сілан» в особі директора ОСОБА_3. (орендар) укладено договір оренди дробильно-сортувального комплексу № 1, відповідно до умов якого орендодавець зобов`язується передати в оренду та оперативне управління орендарю майно - техніку: дробильно-сортувальний комплекс - 30, у складі: загрузочний бункер із конвеєром (1 агрегат); дробилка щокова (1 агрегат); дробилка конусна (1 агрегат); грохотно-сортувальний пристрій (1 агрегат); конвеєр (5 агрегатів в т.ч. запасний). Згідно із акта прийому-передачі, який не містить відомостей про дату його складення, орендодавець передав, а орендар прийняв вищевказану техніку.

Вказував, що договір оренди від 14 травня 2002 року укладений без додержання вимог, передбачених нормами законодавства, діючого на момент його укладення та порушує права ТОВ «Сілан».

Так, станом на дату укладення спірного договору, керівником ТОВ «Сілан» був Шумак О. В. , який є рідним братом відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , діючи від імені ТОВ «Сілан» при укладенні договору, вступив в зловмисну домовленість з ОСОБА_1 та уклав такий договір, який суперечить інтересам позивача та порушує їх. Наявність такої домовленості підтверджується тим, що орендодавцем за оспорюваним договором оренди був брат директора ТОВ «Сілан», про що ОСОБА_3 на час укладення договору було достеменно відомо. Метою укладення договору було виключно створення передумов та правових підстав для заволодіння майном товариства шляхом створення неіснуючої заборгованості товариства за користування майном, яке фактично в користування позивача передано не було. Також, жодних дій чи виконання такого договору з боку орендаря ніколи не вчинялось з часу його укладення і по даний час.

Вказане підтверджується умовами договору, якими передбачено, що оплата за користування майном проводиться за вимогою орендодавця, що не відповідає звичаям ділового обороту та типовим умовам договорів оренди майна, а також положенням законодавства, яке діяло на той час. Реалізація зловмисної домовленості представника позивача та відповідача підтверджується також тим, що ОСОБА_1 до листопада 2019 року ніяких вимог про стягнення заборгованості за договором оренди від 14 травня 2002 року чи використання виробничого обладнання до ТОВ «Сілан» не заявляв, жодних претензій щодо позивача не виставляв, щодо орендованого майна жодних заходів не вживав, та лише у листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Іршавського районного суду Закарпатської області з позовною заявою до ТОВ «Сілан» про стягнення боргу за договором оренди.

Позивач стверджував, вказаний договір оренди укладено з порушенням статті 57 ЦК УРСР, чинного на день укладення договору, оскільки такий правочин не відповідає волі саме юридичної особи, а виражав волю виключно представника, який усвідомлював протиправність своїх дій, які суперечили інтересам товариства як суб`єкта господарювання.Також окремою підставою є приписи статті 58 ЦК УРСР, якою визначено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Мнимість такого договору оренди полягає в тому, що предмет оренди позивачу, як орендарю, в користування не передавався, представниками сторін такий договір був тільки складений та підписано сам договір та акт приймання-передачі. На балансі позивача таке майно не обліковувалось, в користуванні не перебувало, фактично в господарській діяльності не використовувалось. Тобто сторони, укладаючи такий договір про людське око тільки створили видимість існування правовідносин оренди між сторонами спірного договору, усвідомлюючи, що фактичного та дійсного виконання такого договору не буде.

Весь час позивач користується іншим обладнанням, яке є відмінним від зазначеного в Договору оренди, що підтверджується проектною документацією та іншими показами, які долучені до даного позову. Таким чином, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 57 ЦК УРСР. Позивач оспорює дійсність договору оренди з підстав його фіктивності, оскільки спірний договір оренди обладнання укладено без наміру створення правових наслідків щодо передачі позивачу в користування обладнання, які обумовлені договором.

Позивач просив визнати недійсним договір оренди дробильно-сортувального комплексу № 1 від 14 травня 2002 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Сілан» на майбутнє.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2026 року, в задоволенні позову ТОВ «Сілан» відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що:

з відкритих джерел - Єдиного державного реєстру судових рішень, за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/116862648, встановлено, що рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2021 року, яке залишено без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року та постановою Верховного Суду від 07 лютого 2024 року, у справі № 301/431/20 за позовом ТОВ «Сілан» до ОСОБА_1 про визнання договору оренди недійсним, судами було, зокрема, встановлено, що договір оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року №1 від імені ТОВ «Сілан» укладено уповноваженою особою - директором ОСОБА_3. Укладення вказаного договору директором ОСОБА_3 відповідало вимогам статей 62, 64 ЦК Української РСР та положенням пункту 10.10. Статуту товариства. Тому оспорюваний договір відповідає вимогам статей 42, 44, 151, 153, 154 ЦК Української РСР (який діяв на час укладення спірного договору), як щодо змісту, так і форми договору;

доводи позивача про те, що укладення спірного договору не було спрямовано на настання реальних правових наслідків, оскільки такий насправді сторонами не укладався у 2002 році та ніколи не виконувався, зокрема, орендодавець до 2019 року не звертався до товариства з вимогою про сплату орендної плати і така товариством жодного разу з 2002 року не сплачувалася, що є свідченням фіктивності договору, є безпідставними, так як згідно з пунктів 2.2., 4.4. договору оренди: строк його дії до 31 грудня 2022 року; розрахунки по договору проводяться за письмовою вимогою орендодавця відповідно до фактичного строку оренди майна. Отже, непред`явлення орендодавцем протягом 2002-2019 років вимоги до товариства про сплату орендної плати та непроведення товариством оплати за користування майном протягом вказаного періоду не суперечить закону та умовам договору і не свідчить про фіктивність договору. Звернуто увагу й на те, що до пред`явлення у лютому 2020 році вказаного позову ТОВ «Сілан» до ОСОБА_1 про визнання договору оренди недійсним передувало пред`явлення у листопаді 2019 року позову ОСОБА_1 до ТОВ «Сілан» про стягнення боргу за вказаним договором оренди (справа № 301/2824/19);

посилання ТОВ «Сілан» на те, що пред`явлення ОСОБА_1 вищевказаного позову у справі № 301/2824/19 є спробую незаконно заволодіти майном товариства, не заслуговують на увагу, оскільки зазначене ґрунтується на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому позов є недоведеним,.

У березні 2026 року ТОВ «Сілан» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Лещенком О. В., на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року (повне судове рішення складено 02 лютого 2026 року), у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19; від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14; від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18; від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19; від 18 липня 2018 року у справі № 357/6663/16-ц; від 29 серпня 2018 року у справі №522/15095/15-ц; від 21 лютого 2020 року у справі №182/3593/17; від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20-ц; від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17; від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц; від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18; від 24 лютого 2020 року у справі №504/3085/20 та ін.;

відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

одним з ключових аргументів апеляційного суду на користь його висновку про безпідставність позовних вимог є висновки суду, викладені в рішенні Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2021 року у справі № 301/431/20, яке набрало законної сили. Зокрема, судом апеляційної інстанції визнано преюдиційність таких фактів договір оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1 від імені ТОВ «Сілан» укладено уповноваженою особою директором ОСОБА_3. Укладення вказаного договору директором ОСОБА_3. відповідало вимогам статей 62, 64 ЦК Української РСР та положенням пункту 10.10. Статуту 6 товариства. Тому оспорюваний договір відповідає вимогам статей 42, 44, 151, 153, 154 ЦК Української РСР (який діяв на час укладення спірного договору), як щодо змісту, так і форми договору. Зміст правочину не суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчинила правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності;

водночас правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Таким чином, преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19). У даній справі апеляційний суд вважав уже встановленими факти, які насправді є правовою оцінкою, наданою судом у іншій справі. Таким чином, посилання апеляційного суду на правову оцінку надану обставинам укладення договору в судовому рішенні у іншій справі без самостійного розгляду позовних вимог у даній справі, яка має принципово інші правові та фактичні підстави, є грубим порушенням вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України;

розглядаючи спір, який виник між сторонами у цій справі, суди попередніх інстанцій посилались у судових рішеннях на правову оцінку, надану судом у справі № 301/431/20 про визнання договору недійсним, проте, не зробили власних висновків щодо наявності чи відсутності правових підстав для визнання договору недійсним на підставі статті 57 ЦК УРСР, тобто належним чином не розглянули позовні вимоги. Внаслідок таких дій судів першої та апеляційної інстанції позивача фактично позбавлено розгляду справи по суті, що становить порушення права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції;

апеляційний суд, розглядаючи питання щодо наявності підстав для визнання договору недійсним відповідно до статті 57 ЦК УРСР як укладеного внаслідок зловмисної угоди представників, обмежився формальним висновком про те, що сам по собі факт родинних зв`язків між орендодавцем та генеральним директором ТОВ «Сілан» не свідчить про наявність такої змови. Водночас суд не здійснив повного та всебічного дослідження всієї сукупності обставин. на які посилався позивач, не надав оцінки іншим доказам, що в їх взаємному зв`язку могли підтверджувати наявність зловмисної домовленості представників. Такий підхід свідчить про вибіркову оцінку доказів і фактичне ігнорування істотних доводів сторони, що призвело до передчасного та необґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання правочину недійсним. У даній справі суди попередніх інстанцій фактично ухилилися від встановлення та оцінки обставин справи щодо зловмисної угоди, посилаючись на рішення у справі, де встановлено лише наявність повноважень у особи на підписання договору та на відповідність договору вимогам законодавства;

суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 57 ЦК УРСР, фактично звівши перевірку наявності зловмисної домовленості представника з іншою стороною правочину до формального констатування відсутності такого факту лише з огляду на те, що сам по собі родинний зв`язок між сторонами не є доказом змови. Однак суди не перевірили реальну економічну мету укладення договору, не дали оцінки очевидній економічній невигідності умов договору, не встановили факту реальної передачі майна, не надали оцінки обставинам, що свідчать про можливу зловмисну домовленість представника, не врахували, що товариство фактично не знало про існування договору, не оцінили поведінку сторін з точки зору принципу добросовісності, не перевірили існування техніки та наявність у орендодавця права на її передачу в оренду. Суди не надали оцінки обставинам щодо юридичної природи договору оренди та невідповідності спірних правовідносин його суті і звичаям ділового обороту та наявності корпоративного конфлікту та його впливу на спірні правовідносини;

суди попередніх інстанцій: не встановили фактичні обставини укладення та виконання договору; не перевірили реальну мету правочину; не дослідили факт передачі майна; не дали оцінки родинному зв`язку сторін та можливій зловмисній домовленості; не перевірили економічну доцільність договору його наслідки; не дослідили поведінку сторін з точки зору принципу добросовісності; не встановили існування предмета договору та наявність у орендодавця права передавати таке майно в оренду;

наведені обставини у їх сукупності можуть свідчити про те, що спірний договір використовувався не як реальний інструмент господарської діяльності, а як механізм створення штучної заборгованості товариства з подальшим пред`явленням вимог про її стягнення. Така модель поведінки є характерною для узгоджених дій представників сторін правочину, спрямованих на створення юридичних підстав для формування значного боргу товариства та подальшого впливу на його майновий стан у межах корпоративного конфлікту;

у контексті цієї справи зазначені гарантії не були дотримані. Позивач наполягає, що спірний договір оренди був використаний як підстава для формування значної заборгованості товариства за користування технікою, яка фактично не передавалася товариству та не використовувалася у його господарській діяльності. При цьому суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доводам позивача щодо зловмисної домовленості представників сторін правочину; не дослідили належним чином фактичні обставини передачі майна; не перевірили економічну обґрунтованість та реальність спірних правовідносин; фактично обмежилися посиланням на правову оцінку, надану судом у іншій справі. За таких обставин судові рішення у цій справі створюють підстави для стягнення з товариства значної грошової суми, яка сформована внаслідок правочину, реальність та добросовісність якого не була належним чином перевірена судом. Отже, втручання у майнову сферу позивача здійснюється на підставі судових рішень, ухвалених без повного та всебічного дослідження обставин справи, що порушує принцип справедливого балансу між захистом майнових прав особи та інтересами іншої сторони спору. У світлі практики Європейського суду з прав людини таке втручання не відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки не забезпечує належного захисту права юридичної особи на мирне володіння своїм майном.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про визнання недійсним договору оренди від 14 травня 2002 року.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Сілан», яка підписана представником Лещенком Олександром Вікторовичем, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року (повний текст складено 02 лютого 2026 року) в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Сілан» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков