Справа № 186/678/26
УХВАЛА

іменем України

"15" квітня 2026 р. м.Шахтарське.

Суддя Шахтарського міського суду Дніпропетровської області - Янжула С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шахтарському, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я,

ВСТАНОВИЛА:

24 березня 2026 року в провадження Шахтарського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я, подана через підсистему "Електронний суд" представником позивача - адвокатом Пуріною Н.В.

Ухвалою Шахтарського міського суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 року в даній справі відкрито провадження, визначено, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача подав заяву про закриття провадження в справі, оскільки є рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області №2-1421/09 в справі за позовом ОСОБА_1 до ВАТ "Павлоградвугілля" від 21 грудня 2009 року, яким стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 6 000 гривень.

Вивчивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зі змісту даної норми випливає, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили, та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

У розумінні процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд перевіряє, на підставі яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761 /7978/ 15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-1б1гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021року у справі №640/9380/19(провадження № 61-6741св21), від 15листопада 2021 року у справі №428/9280/20(провадження № 61-12194св21), від 21грудня 2021 року у справі №295/983/21(провадження №61-13906св21); №766/4505/20(провадження 61-14440св21) від 19січня 2022 року; № 295/983/21 ( провадження № 61-13906св21) від 21 грудня 2021 року; № 522/11482/20 (провадження № 61-12240св21) від 01 грудня 2021 року; № 428/9280/20 ( провадження № 61- 12194св21) від 15 листопада 2021 року.

У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», заява № 48553/99, від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, констатовано існування усталеної практики конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява №24465/04, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона немає права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири так і наймача ( рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K.від 24 листопада 1986 року та Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року.

Судом встановлено, що 24 березня 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шахтарського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я. Просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 266 240 гривень, згідно довідки МСЕК від 14 квітня 2008 року, якою йому встановлено 65% втрати профпрацездатності та ІІІ групу інвалідності, безстроково.

Між тим, рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області №2-1421/09 від 21 грудня 2009 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2010 року, було частково задоволено позов ОСОБА_1 до ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди; стягнуто з ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 6 000 гривень; в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

З рішення суду вбачається, що предметом розгляду даної справи була теж довідка МСЕК від 14 квітня 2008 року, якою позивачу встановлено 65% втрати профпрацездатності та ІІІ групу інвалідності, безстроково. Встановлено, що за висновком первинно-повторної МСЕК від 14 квітня 2008 року позивачу встановлено сукупно первинно 65% втрати профпрацездатності та ІІІ групу інвалідності безстроково, із них: 5% повторно по травмі від 06 квітня 2004 року, акт форми Н-І №22, за що він отримав від ВВД ФССНВУ відшкодування моральної шкоди на підставі рішення суду в розмірі 3 000 гривень, та 60% первинно по профзахворюваннях, згідно акту форми П-4 від 08 лютого 2008 року, за що на його користь стягнуто в рахунок відшкодування моральної шкоди з ВАТ "Павлоградвугілля" цим рішенням суду від 21 грудня 2009 року - 6 000 гривень.

Тому, з врахуванням того, що є рішення суду, що набрало законної сили з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд вбачає підстави для закриття провадження у справі відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Згідно ч.2 ст.255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Одночасно суд роз`яснює, що згідно ч.2ст.256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Керуючись п.3 ч.1 ст.255, 256 ЦПК України, -суддя

ПОСТАНОВИЛА:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я - закрити на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Роз`яснити сторонам, що у разі закриття провадження у справі, повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Янжула С.А.