Номер провадження: 22-ц/813/4178/26
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - Бороган Валентин Володимирович

відповідачі - Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Борогана Валентина Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 31 липня 2025 року, постановлена у складі судді Калініченко Л.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , про визнання недійсними та незаконними рішення зборів співвласників, визнання недійсним договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком та зобов`язання вчинити певні дії,-

установив:

Короткий зміст судового рішення, що оскаржується

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 31 липня 2025 року у відкритті провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , про визнання недійсними та незаконними рішення зборів співвласників, визнання недійсним договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком та зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено.

Суд в обґрунтування свого рішення зазначає, що спір за пред`явленими вимогами в частині оспорювання рішень ОСББ та договору укладеного між ОСББ та КП «ЖКС «Вузівський», виник між членами ОСББ в особі його членів, що є юридичною особою, з приводу прийнятих рішень на загальних зборах пов`язаних з діяльністю і управлінням ОСББ, а також між ОСББ в особі його членів та КП «ЖКС «Вузівський», тобто між юридичними особами, з приводу укладеного договору від 07.08.2024 року.

Даний спір, пов`язаний зі діяльністю і управлінням юридичної особи, а відтак - є корпоративним, а виходячи з доводів позивача, пред`явлені вимоги до відповідачів, саме як до співвласників будинку, тобто членів ОСББ.

Оскільки спірні правовідносини є найбільш наближеними до правовідносин, пов`язаних з діяльністю юридичної особи, суд вважає, що наведений спір має вирішуватися судом за правилами ГПК України.

Отже, суд дійшов висновку, що вимоги позивача за пред`явленим позовом в частині визнання недійсними та незаконними рішення зборів співвласників, визнання недійсним договору, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим, у відкритті провадження слід відмовити та роз`яснити позивачу право на звернення з даним позовом до господарського суду за правилами ст.ст.27,29 ГПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із вказаним рішенням 01 серпня 2025 року ОСОБА_29 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 31 липня 2025 року, справу направити для продовження розгляду до Київського районного суду міста Одеси.

Апелянт вважає ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2025 року по справі № 947/27923/25 про відмову у відкритті провадження є незаконною, постановленою з грубим порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги посилається на те, що враховуючи предмет, характер спору та суб`єктивний склад його сторін спір у цій справі виник стосовно прав і обов`язків позивача, як співвласника багатоквартирного будинку щодо утримання і управління спільним майном та оплати за надання послуги, тому має вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Указане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 02 лютого 2021 року у справі № 906/1308/19, від 23 березня 2021 року у справі № 367/4695/20, Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 461/10178/21 (провадження № 61-11371623), в постанові 07 червня 2023 року у справі № 750/7747/22 (провадження № 61-4280с623).

Таким чином, розгляд даних позовних вимог щодо визнання недійсними та незаконними рішення зборів співвласників, визнання недійсним договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком повинен розглядатись судом загальної юрисдикції за місцем знаходження багатоквартирного будинку, а саме Київським районним судом м. Одеси.

Явка сторін в судове засідання

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення до суду не надходило, що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не заважає апеляційному перегляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції відмовивши у відкритті провадження зазначає, що вимоги позивача за пред`явленим позовом в частині визнання недійсними та незаконними рішення зборів співвласників, визнання недійсним договору, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим, у відкритті провадження слід відмовити та роз`яснити позивачу право на звернення з даним позовом до господарського суду за правилами ст.ст.27,29 ГПК України.

Відповідно до статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, на судовий захист її особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, предмет, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору.

Отже, за загальним правилом у порядку цивільного судочинства можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Стаття 55 ГК України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

За змістом частин першої - третьої статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, яка здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Отже, вирішуючи питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України, щодо віднесення до господарських правовідносин, зокрема правовідносин, які виникають з некомерційної діяльності, спрямованої на забезпечення матеріально-технічних умов функціонування таких суб`єктів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18, пункт 4.11) визначено ознаки спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, та спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19, пункт 74) зроблено висновок, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Пунктом 3 частини першої статті 20 ГПК України до юрисдикції господарських судів віднесено розгляд справ у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Отже, спори про визнання недійсними рішень вищого органу управління суб`єкта некомерційного господарювання щодо вирішення питань, пов`язаних з управлінням такою особою, між суб`єктом некомерційного господарювання та одним з його засновників (членом) належать до господарської юрисдикції відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України виходячи з характеру правовідносин, які є предметом такого спору (щодо визнання недійсним рішення вищого органу управління такої юридичної особи, прийнятого в межах його виключної компетенції).

Особливості правового режиму майна багатоквартирного будинку зумовлюють спеціальне правове регулювання порядку реалізації прав власниками нерухомого майна в такому будинку. Так, частиною другою статті 382 ЦК України визначено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Статтею 385 ЦК України передбачено, що з метою забезпечення експлуатації багатоквартирного будинку, користування квартирами та нежитловими приміщеннями, управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Приписами статті 1 цього Закону розкрито поняття ОСББ як юридичної особи, створеної власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Термін «співвласники багатоквартирного будинку» вживається законодавцем у розумінні власників квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

Статтею 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено статус ОСББ як непідприємницького товариства, що створюється для здійснення функцій, які забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. ОСББ відповідає за своїми зобов`язаннями коштами і майном об`єднання, від свого імені набуває майнові і немайнові права та обов`язки, виступає позивачем і відповідачем у суді.

Частиною другою статті 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» регламентовано, що питання самостійного забезпечення об`єднанням експлуатації та утримання багатоквартирного будинку та користування спільним майном у такому будинку регулюються ГК України в частині господарчого забезпечення діяльності негосподарюючих суб`єктів. Отже, виходячи з такого матеріально-правового регулювання зазначених правовідносин вони є господарськими за своєю правовою природою.

Ухвалюючи рішення про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції, дійшов висновку про непідсудність цієї справи судам загальної юрисдикції, оскільки на неї поширюється юрисдикція господарських судів.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується та вважає, що суд дійшов правильного висновку про господарський характер спірних правовідносин.

Прийняття рішення установчими зборами щодо всіх питань, віднесених до їх компетенції та виключної компетенції загальних зборів ОСББ відповідно до статей 6, 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», стосується створення та управління ОСББ як юридичною особою, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України визначає предметну юрисдикцію спору про визнання недійсним рішення установчих зборів ОСББ судам господарської юрисдикції. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, є корпоративними в розумінні пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України, незалежно від того, чи є позивач акціонером (учасником) юридичної особи, і мають розглядатися за правилами ГПК України (постанови від 10 вересня 2019 року у справі № 921/36/18 (провадження № 12-293гс18, пункт 4.19), від 01 квітня 2020 року у справі № 813/1056/18 (провадження № 11-1012апп19, пункт 40), від 15 квітня 2020 року у справі № 804/14471/15 (провадження № 11-1106апп19, пункт 39)).

Колегія суддів з поданого позивачем позову вбачається, що спір за пред`явленими вимогами в частині оспорювання рішень ОСББ та договору укладеного між ОСББ та КП «ЖКС «Вузівський», виник між ОСББ, що є юридичною особою, з приводу прийнятих рішень на загальних зборах пов`язаних з діяльністю і управлінням ОСББ, а також між ОСББ, КП «ЖКС «Вузівський», мешканцями будинку з приводу укладеного договору від 07.08.2024.

Оскільки спірні правовідносини є найбільш наближеними до правовідносин, пов`язаних з діяльністю юридичної особи, судова колегія вважає, що наведений спір має вирішуватися судом за правилами ГПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №813/6286/15 зроблено висновок, що подібні спори є найбільш наближеними до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, тому повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.

Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 06 лютого 2019 року у справі №462/2646/17, за змістом якої при визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого особа звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене право позивача. При цьому визначальною ознакою приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового інтересу. Оспорюванні або невизнані майнові права та інтереси підлягають захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду випливає, що спори, пов`язані з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи повинні розглядатись за правилами господарського судочинства незалежно від суб`єктного складу, за місцезнаходженням юридичної особи (частина шоста статті 30 ГПК України, Постанова Верховного суду від 19.03.2019 року, справа № 127/1425/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №727/2735/18 зазначено, що «Ураховуючи те, що позивач є власником квартири у багатоквартирному будинку, а спір стосується захисту її прав як співвласника майна багатоквартирного будинку, порушених, на її думку, діяльністю юридичної особи, тому цей спір є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, відтак повинен розглядатися за правилами господарського судочинства».

У віднесенні цієї справи до юрисдикції господарських судів визначальним є саме встановлення між сторонами характеру господарських правовідносин, що виключає вирішення такого спору у порядку цивільного судочинства, незалежно від суб`єктного складу осіб, які беруть участь у справі.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, ухвалене рішення є необґрунтованим з огляду на практику ухвалених Великою Палатою Верховного Суду постановах, судова колегія не приймає, оскільки посилання скаржника на відповідні постанови ґрунтуються на його власному, помилковому тлумаченні, а обставини тих справ не відповідають обставинам цієї справи.

Крім того, апеляційна скарга містить лише формальні посилання без належного обґрунтування їх застосування до спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, висновки суду першої інстанції про підсудність спірних правовідносин господарським судам та про відмову у відкритті провадження є правильними.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 910/5179/20 (провадження № 12-38гс21) та у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2024 року у справі № 760/28764/20 (провадження № 61-1555св24 ).

Зазначені у апеляційній скарзі доводи щодо порушення судами норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, правил ьне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги.

Згідно практики ЄСПЛ, одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновків, що суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження вірно застосував норми процесуального закону.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу адвоката Борогана Валентина Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 31 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко