ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року

м. Київ

справа № 759/7575/24

провадження № 61-11184св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: Верховний Суд України в особі комісії з припинення Верховного Суду України, Державне підприємство «Автобаза Верховного Суду України» в особі ліквідаційної комісії Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Гончар Людмила Вікторівна, на постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2025 року у складі колегії суддів Невідомої Т. О., Нежури В. А., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Верховного Суду України, Державного підприємства «Автобаза Верховного Суду України» (далі - ДП «Автобаза Верховного Суду України») про стягнення належних при звільненні сум, визнання незаконними та скасування наказів про звільнення.

Позовну заяву мотивовано тим, що Голова Верховного Суду України Маляренко В. Т. наказом від 10 лютого 2003 року № 90-к призначив ОСОБА_1 директором ДП «Автобаза Верховного Суду України», про що у його трудовій книжці НОМЕР_1 внесено відповідний запис № 14 та укладено трудовий договір на контрактній основі терміном п`ять років - до 09 лютого 2008 року, який неодноразово переукладався, внаслідок чого дія контракту продовжувалася до 11 лютого 2013 року, 10 серпня 2014 року, 12 лютого 2017 року та 09 лютого 2018 року.

08 лютого 2018 року між Верховним Судом України та ОСОБА_1 як керівником автобази укладено контракт на строк з 10 лютого 2018 року до 09 лютого 2023 року, дію якого за додатковою угодою від 11 січня 2021 року продовжено до 09 лютого 2024 року.

08 листопада 2018 року збори суддів Верховного Суду України прийняли рішення № 25 про припинення автобази шляхом ліквідації, утворення ліквідаційної комісії на чолі з ОСОБА_1 як головою ліквідаційної комісії, директором автобази Верховного Суду України та встановлення шестимісячного строку ліквідаційної процедури - до 07 травня 2019 року.

22 квітня 2019 року ОСОБА_1 на підставі акта огляду Голосіївської міжрайонної медико-санітарної комісії Київського міського центру медико-соціальної експертизи встановлено ІІ групу інвалідності.

26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 письмово повідомив в. о. Голови Верховного Суду України Пошву Б. М. та Голову комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П. про дострокове розірвання контракту з власної ініціативи, оскільки йому призначили ІІ групу інвалідності.

В. о. Голови Верховного Суду України Пошва Б. М. наказом від 29 грудня 2023 року № 174-K достроково розірвав контракт від 08 лютого 2018 року, укладений з директором ДП «Автобаза Верховного Суду України» ОСОБА_1., та звільнив з роботи 29 грудня 2023 року за власним бажанням на підставі частини першої статті 38, частини першої статті 39 КЗпП України й підпункту «б» пункту 5.4 цього контракту.

Зазначав, що копію цього наказу та довідку автобази про складові заробітної плати станом на 29 грудня 2023 року у сумі 1 873 441,69 грн отримав 05 січня 2024 року, оскільки в день звільнення (29 грудня 2023 року) був черговим по ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), де з 06 березня 2022 року проходив військову службу за призовом під час мобілізації на посаді командира взводу охорони роти охорони згідно з наказом начальника по стройовій частині від 08 березня 2022 року № 57.

28 лютого 2024 року на банківський рахунок ОСОБА_1 в АТ «Укрексімбанк» надійшли кошти в сумі 103 937,31 грн як цільове зарахування, зарплата при звільненні за лютий. У зв`язку з цим на залишок нарахованої, але не виплаченої при звільненні суми у розмірі 1 769 504,38 грн (1 873 441,69 грн - 103 937,31 грн) ОСОБА_1 пред`явив письмову вимогу про розрахунок від 07 березня 2024 року. Проте 12 березня 2024 року отримав копію складеного автобазою розрахунку витрат з оплати праці при звільненні ОСОБА_1 , за яким до сплати належить сума у розмірі 129 114,67 грн, що за вирахуванням всіх податків становить 103 937,31 грн.

У зв`язку з викладеним звернувся до суду з вимогою про стягнення з Верховного Суду України заборгованості з виплати належних йому при звільненні сум у розмірі 1 744 327,02 грн (1 873 441,69 грн - 129 114,67 грн).

12 березня 2024 року ОСОБА_1 отримав копію наказу Голови комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П. від 09 лютого 2024 року № 42?к «Про звільнення ОСОБА_1 » та копію наказу Голови ліквідаційної комісії ДП «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенка В. М. від 12 лютого 2024 року № 2 «Про звільнення з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства».

Позивач вказував, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України трудовий договір не може бути припинений у разі призову або вступу на військову службу працівника за умови, коли за ним зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України. Крім того, на день виникнення спірних правовідносин (09 лютого 2024 року) Голова комісії з припинення Верховного Суду України Романків І. П. не мав права видавати наказ від 09 лютого 2024 року № 42-к, оскільки 27 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

Отже, позивач вважав дії Голови комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П. щодо видання наказу про звільнення неправомірними.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просив суд:

стягнути з Верховного Суду України на його користь заборгованість із виплати належних при звільненні сум у розмірі 1 744 327,02 грн;

визнати незаконним та скасувати наказ Голови комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П. від 09 лютого 2024 року № 42-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

визнати незаконним та скасувати наказ Голови комісії з припинення ДП «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенка В. М. від 12 лютого 2024 року № 2 «Про звільнення з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства»;

зобов`язати Голову ліквідаційної комісії ДП «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенка В. М. внести до трудової книжки НОМЕР_1 запис про звільнення ОСОБА_1 з роботи із займаної посади за власним бажанням відповідно до частини першої статті 38, частини першої статті 39 КЗпП України на підставі наказу від 29 грудня 2023 року № 174-К та видати трудову книжку.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Святошинський районний суд міста Києва рішенням від 04 вересня 2024 року (у складі судді Журибеди О. М.) позов ОСОБА_1 задовольнив.

Стягнув з Верховного Суду України на користь ОСОБА_1 заборгованість із виплати належних при звільненні сум у розмірі 1 744 327,02 грн.

Визнав незаконним та скасував наказ Голови комісії з припинення (ліквідаційної комісії) Верховного Суду України Романківа І. П. від 09 лютого 2024 року № 43-к (42/0/3-24) «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Визнав незаконним та скасував наказ Голови ліквідаційної комісії ДП «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенка В. М. від 12 лютого 2024 року № 2 «Про звільнення з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства».

Зобов`язав Голову ліквідаційної комісії ДП «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенка В. М. внести до трудової книжки НОМЕР_1 запис про звільнення ОСОБА_1 з роботи із займаної посади за власним бажанням відповідно до частини першої статті 38, частини першої статті 39 КЗпП України на підставі наказу від 29 грудня 2023 року № 174-К.

Зобов`язав Голову ліквідаційної комісії ДП «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенка В. М. видати ОСОБА_1 трудову книжку НОМЕР_1 із внесеним до неї записом про звільнення ОСОБА_1 з роботи із займаної посади за власним бажанням відповідно до частини першої статті 38, частини першої статті 39 КЗпП України на підставі наказу від 29 грудня 2023 року № 174-К.

Стягнув з Верховного Суду України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Стягнув з ДП «Автобаза Верховного Суду України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наказ від 29 грудня 2023 року № 174-К про звільнення позивача за власним бажанням є чинним і не оскаржувався, заборгованість із виплати належних при звільненні сум підтверджена довідкою про складові заробітної плати станом на день звільнення (1 873 441,69 грн), а відповідач не провів повний розрахунок з позивачем.

Виснував, що накази Голови комісії з припинення Верховного Суду України від 09 лютого 2024 року № 42-к та Голови ліквідаційної комісії ДП «Автобаза Верховного Суду України» від 12 лютого 2024 року № 2 були видані з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації, а за ним зберігалося місце роботи відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України.

Зазначив, що трудова книжка позивачеві не була видана, що зумовило покладення на відповідачів обов`язку внести відповідний запис та передати книжку працівникові.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що витрати позивача на професійну правничу допомогу документально підтверджені та доведені, тому підлягають задоволенню у визначеному розмірі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції та додатковим рішенням цього суду, Верховний Суд України в особі комісії з припинення Верховного Суду України оскаржив їх в апеляційному порядку.

У апеляційній скарзі Голова комісії з припинення Верховного Суду України Романків І. П. посилався на те, що місцевий суд не повною мірою дослідив докази та що з 21 червня 2018 року до Голови комісії з припинення Верховного Суду України перейшли відповідні повноваження з управління юридичною особою та її представництва перед третіми особами.

Київський апеляційний суд постановою від 28 липня 2025 року апеляційну скаргу Верховного Суду України в особі комісії з припинення Верховного Суду України задовольнив частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 вересня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Змінив підставу звільнення ОСОБА_1 з пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України «ліквідація підприємства» на «розірвання контракту за власним бажанням працівника», що відповідає вимогам частини першої статті 38, частини першої статті 39 КЗпП України.

Зобов`язав Голову комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П. внести до трудової книжки НОМЕР_1 запис про звільнення ОСОБА_1 з роботи із займаної посади за власним бажанням відповідно до частини першої статті 38, частини першої статті 39 КЗпП України на підставі наказу від 09 лютого 2024 року № 42-к.

Зобов`язав Голову комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П. видати ОСОБА_1 трудову книжку НОМЕР_1 зі внесеним до неї записом про звільнення ОСОБА_1 з роботи із займаної посади за власним бажанням відповідно до частини першої статті 38, частини першої статті 39 КЗпП України на підставі наказу від 09 лютого 2024 року № 42-к.

Стягнув з Верховного Суду України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Стягнув з ДП «Автобаза Верховного Суду України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишив без розгляду.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що оспорюваний наказ від 09 лютого 2024 року № 42-к є чинним, оскільки виданий належним суб`єктом, який мав відповідні повноваження. Водночас звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України «ліквідація підприємства» суперечить імперативним гарантіям статті 119 КЗпП України і не може вважатися законною щодо мобілізованого працівника.

Наявність поданої працівником заяви про дострокове розірвання контракту дає підстави вважати, що його звільнення мало бути оформлене саме як розірвання контракту за власним бажанням працівника, що повністю захищає трудові права позивача.

22 квітня 2019 року позивачеві встановлено інвалідність II групи, що давало йому право на припинення трудових відносин, а з 06 березня 2022 року позивач проходив військову службу за мобілізацією і в цей період відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за ним зберігалося лише місце роботи та посада.

Апеляційний суд виснував, що вимоги позивача щодо виплати премій, надбавок та інших стимулюючих виплат є необґрунтованими. Висновок суду першої інстанції про необхідність виплати повного обсягу заробітку у визначеному розмірі, що включає премії та інші стимулюючі виплати, є передчасним, суперечить умовам укладеного контракту та чинному законодавству.

Залишаючи заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення без розгляду, апеляційний суд керувався тим, що за результатом апеляційного перегляду справи на користь позивача з відповідачів вже стягнуто витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, понесені позивачем у суді першої інстанції, пропорційно до задоволених позовних вимог, отже, питання розподілу судових витрат, понесених сторонами у суді першої інстанції, вже вирішене судом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2025 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Гончар Л. В., просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вважає, що у спірних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду про те, чи є Голова ліквідаційної комісії (комісії з припинення) Верховного Суду України після набрання чинності 27 грудня 2023 року Законом України від 21 листопада 2023 року № 3481?ІХ належним суб`єктом, уповноваженим представляти вказану юридичну особу.

Посилається на те, що відповідно до положень Закону України від 21 листопада 2023 року № 3481-ІХ Верховний Суд України не ліквідовується, а продовжує діяти як Верховний Суд, тому вважає, що наказ Голови комісії з припинення Верховного Суду України від 09 лютого 2024 року № 42-к про звільнення позивача є незаконним.

Заявник не погоджується з висновками апеляційного суду щодо дати його звільнення за власним бажанням - 09 лютого 2024 року. У заяві від 26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 повідомив роботодавця про дострокове розірвання контракту та просив звільнити його з роботи із займаної посади 29 грудня 2023 року, проте апеляційний суд не врахував положення статей 38, 39 КЗпП України, відповідно до яких у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Зазначає, що висновки апеляційного суду про відсутність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати належних йому сум при звільненні є необґрунтованими, суперечать статті 20 Закону України «Про оплату праці», частині першій статті 83 КЗпП України, частині першій статті 24 Закону України «Про відпустки», оскільки зроблені без дослідження умов контракту, а також наявних у справі доказів.

Також позивач вважає необґрунтованими висновки апеляційного суду щодо залишення без розгляду його заяви про стягнення із відповідачів витрат на правничу допомогу.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що задоволення зазначеної заяви ОСОБА_1 фактично призведе до подвійного стягнення аналогічних судових витрат. Не звернув уваги, що понесені позивачем витрати стосувалися різних адвокатських послуг, зокрема складення позовної заяви та подання позову до суду, а також участь адвоката у судових засіданнях. Вказані послуги надані відмінними один від одного адвокатами та підтверджені різними актами про надання послуг.

Доводи інших учасників справи

Відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Апеляційний суд установив, що Президія Верховного Суду України постановою від 25 грудня 2002 року № 34 «Про створення ДП «Автобаза Верховного Суду України» вирішила створити ДП «Автобаза Верховного Суду України» з правами юридичної особи й відповідною реєстрацією в органах державної виконавчої влади (а. с. 28, т. 1).

08 січня 2003 року Голова Верховного Суду України Маляренко В. Т. затвердив Статут ДП «Автобаза Верховного Суду України» (а. с. 29-31, т. 1).

Відповідно до пункту 4.1 Статуту Верховний Суд України здійснює управління автобазою безпосередньо через директора, який призначається на посаду і звільняється з посади Головою Верховного Суду України у порядку, передбаченому чинним законодавством та контрактом.

Голова Верховного Суду України Маляренко В. Т. наказом від 10 лютого 2003 року № 90-к директором ДП «Автобаза Верховного Суду України» з 10 лютого 2003 року призначив ОСОБА_1 , про що у його трудовій книжці НОМЕР_1 внесено відповідний запис № 14 та укладено трудовий договір на контрактній основі терміном п`ять років - до 09 лютого 2008 року, який неодноразово переукладався, внаслідок чого його дія продовжувалася до 11 лютого 2013 року, 10 серпня 2014 року, 12 лютого 2017 року та 09 лютого 2018 року (а. с. 32, т. 1).

08 лютого 2018 року між Верховним Судом України та керівником ДП «Автобаза Верховного Суду України» ОСОБА_1 укладено контракт на термін з 10 лютого 2018 року до 09 лютого 2023 року, дію якого за додатковою угодою від 11 січня 2021 року продовжено до 09 лютого 2024 року (а. с. 33-36, 37, т. 1).

08 листопада 2018 року збори суддів Верховного Суду України прийняли рішення № 25 про припинення ДП «Автобаза Верховного Суду України» шляхом ліквідації (пункт 1), утворення ліквідаційної комісії, головою якої призначено ОСОБА_1. (пункт 2), та встановлення шестимісячного строку ліквідаційної процедури - до 07 травня 2019 року (пункт 6) (а. с. 37, 38, т. 1).

12 листопада 2018 року за погодженням в. о. Голови Верховного Суду України Гуменюка В. І. Голова ліквідаційної комісії ДП «Автобаза Верховного Суду України» наказом № 4 затвердив положення про ліквідаційну комісію та порядок припинення ДП «Автобаза Верховного Суду України» (а. с. 39-41, т. 1).

Збори суддів Верховного Суду України рішеннями від 24 квітня 2019 року № 2, від 24 вересня 2019 року № 5 та від 31 березня 2020 року № 2 строк ліквідаційної процедури продовжили до 30 вересня 2019 року, 31 березня та 31 грудня 2020 року відповідно, а збори суддів Верховного Суду України рішенням від 04 січня 2021 року № 1 - до внесення державним реєстратором до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) відомостей про припинення ДП «Автобаза Верховного Суду України» шляхом ліквідації або до прийняття іншого рішення зборів суддів Верховного Суду України (а. с. 42, 43, т. 1).

22 квітня 2019 року на підставі акта огляду Голосіївською міжрайонною медико-санітарною експертною комісією Київського міського центру медико-соціальної експертизи № 562B ОСОБА_1 з 16 квітня 2019 року й довічно було встановлено ІІ групу інвалідності (загальне захворювання) (а. с. 27, т. 1).

Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 08 березня 2022 року № 57 капітан ОСОБА_1 призначений на посаду командира взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 26, т. 1).

23 серпня 2022 року військово-лікарська комісія терапевтичного профілю військової частини НОМЕР_2 провела медичний огляд ОСОБА_1 та встановила пов`язане з проходженням ним військової служби захворювання (а. с. 27, т. 1).

Заявою від 26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 письмово повідомив в. о. Голови Верховного Суду України Пошву Б. М. та Голову комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П. про дострокове розірвання з власної ініціативи контракту від 08 лютого 2018 року, в якій просив звільнити його з роботи із займаної посади 29 грудня 2023 року у зв`язку з інвалідністю та виходом на пенсію, виплатити нараховані суми заробітної плати, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, вихідну допомогу й видати в день звільнення копію наказу (розпорядження) про звільнення та письмове повідомлення про нараховані при звільненні суми (а. с. 44, т. 1).

Вказана заява ОСОБА_1 зареєстрована комісією з припинення Верховного Суду України 30 жовтня 2023 року за вх. № 166/0/1-23 (а. с. 98, т. 1).

В. о. Голови Верховного Суду України Пошва Б. М. наказом від 29 грудня 2023 року № 174-K достроково розірвав контракт від 08 лютого 2018 року, укладений з директором ДП «Автобаза Верховного Суду України» ОСОБА_1., та звільнив його з роботи 29 грудня 2023 року за власним бажанням на підставі частини першої статті 38, частини першої статті 39 КЗпП України й підпункту «б» пункту 5.4 цього контракту (а. с. 47, т. 1)

Відповідно до довідки про складові заробітної плати (без дати), підписаної керівником Кондратенком В. М. (підпис у графі «Головний бухгалтер» відсутній), ОСОБА_1 працював у ДП «Автобаза Верховного Суду України» на посаді директора до 29 грудня 2023 року, кінцевий розрахунок при звільненні станом на 29 грудня 2023 року становить 1 873 441,69 грн (а. с. 51, т. 1).

06 лютого 2024 року ОСОБА_1 пред`явив письмову вимогу про розрахунок у розмірі 1 873 441,69 грн шляхом її відправлення на адресу Верховного Суду України рекомендованим листом № 910 з оголошеною цінністю з описом вкладення та повідомленням про його вручення, яке повернулося позивачеві з відміткою про вручення 07 лютого 2024 року (а. с. 52-54, т. 1).

28 лютого 2024 року на банківський рахунок позивача в АТ «Укрексімбанк» надійшли грошові кошти в сумі 103 937,31 грн як «Цільове зарахування (без комісії). Зарплата при звільненні за лютий (а. с. 55, т. 1).

06 березня 2024 року ОСОБА_1 повторно пред`явив письмову вимогу про розрахунок шляхом її відправлення на адресу Верховного Суду України рекомендованим листом. Вказану вимогу вручено відповідачеві 08 березня 2024 року (а. с. 56, 57, т. 1).

Голова комісії з припинення Верховного Суду України Романків І. П. наказом від 09 лютого 2024 року № 42-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнив ОСОБА_1 з посади директора ДП «Автобаза Верховного Суду України» з 12 лютого 2024 року у зв`язку з ліквідацією підприємства та завершенням дії контракту від 08 лютого 2018 року (а. с. 58, т. 1).

Голова ліквідаційної комісії ДП «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенко В. М. наказом від 12 лютого 2024 року № 2 «Про звільнення з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства» звільнив директора ДП «Автобаза Верховного Суду України» ОСОБА_1 12 лютого 2024 року у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі пункту статті 40 КЗпП України та завершенням дії контракту від 08 лютого 2018 року (а. с. 62, т. 1).

Відповідно до розрахунку від 12 лютого 2024 року, підписаного керівником / головним бухгалтером ДП «Автобаза Верховного Суду» Кондратенком В. М., який доданий до листа Голови комісії з припинення Верховного Суду України, розрахунок витрат з оплати праці при звільненні директора ДП «Автобаза Верховного Суду» ОСОБА_1 становить у загальному розмірі 139 973,21 грн (а. с. 63, т. 1).

Відповідно до довідки від 15 березня 2024 року № 1/4/1981, виданої ІНФОРМАЦІЯ_2 , капітан ОСОБА_1 з 06 березня 2022 року перебуває на військовій службі в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 25, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду в частині залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу не відповідає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 3, статтею 4 КЗпП України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України).

У частині першій статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

При звільненні працівника, у тому числі при розірванні трудового договору (контракту), виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (частина перша статті 116 КЗпП України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до пункту 4.1 Статуту ДП «Автобаза Верховного Суду України» директор ДП «Автобаза Верховного Суду України» призначається на посаду і звільняється з посади Головою Верховного Суду України у порядку, передбаченому чинним законодавством та контрактом.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 призначено на посаду директора ДП «Автобаза Верховного Суду України» наказом Голови Верховного Суду України Маляренка В. Т. від 10 лютого 2003 року № 90-к, та укладено контракт строком на п`ять років, який неодноразово переукладався, внаслідок чого дія контракту продовжувалася, зокрема, до 09 лютого 2024 року.

21 червня 2018 року до ЄДР внесено запис про початок припинення Верховного Суду України.

Рішенням зборів суддів Верховного Суду України 08 листопада 2018 року № 25 припинено діяльність ДП «Автобаза Верховного Суду України» шляхом ліквідації, утворено ліквідаційну комісію, встановлено шестимісячний строк ліквідаційної процедури - до 07 травня 2019 року.

Рішеннями зборів суддів Верховного Суду України від 24 квітня 2019 року № 2, від 24 вересня 2019 року № 5 та від 31 березня 2020 року № 2 строк ліквідаційної процедури продовжили до 30 вересня 2019 року, 31 березня та 31 грудня 2020 року відповідно, а рішенням від 04 січня 2021 року № 1 - до внесення державним реєстратором до ЄДР відомостей про припинення ДП «Автобаза Верховного Суду України» шляхом ліквідації або до прийняття іншого рішення зборів суддів Верховного Суду України.

Позивач з 06 березня 2022 року проходив військову службу за призовом під час мобілізації на посаді командира взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 .

26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 направив Голові комісії з припинення Верховного Суду України Романківу І. П. заяву про дострокове розірвання строкового трудового договору з власної ініціативи у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності. Просив звільнити його з роботи із займаної посади з 29 грудня 2023 року, виплатити належні при звільненні суми, видати копію наказу про звільнення та повідомити про нараховані при звільненні суми.

Наказом в. о. Голови Верховного Суду України Пошви Б. М. від 29 грудня 2023 року № 174-K достроково розірвано контракт з директором ДП «Автобаза Верховного Суду України» ОСОБА_1., укладений 08 лютого 2018 року, та звільнено з роботи 29 грудня 2023 року за власним бажанням на підставі частини першої статті 38, частини першої статті 39 КЗпП України й підпункту «б» пункту 5.4 цього контракту.

06 лютого 2024 року ОСОБА_1 надіслав на адресу Верховного Суду України вимогу про розрахунок щодо виплати йому нарахованих при звільненні, але не виплачених сум, у розмірі 1 873 441,69 грн, яка була отримана 07 лютого 2024 року.

Голова комісії з припинення Верховного Суду України Романків І. П. у відповідь на зазначену вимогу виплати належних при звільненні сум у розмірі 1 873 441,69 грн надіслав позивачу лист, у якому повідомив, що наказ Верховного Суду України від 29 грудня 2023 року № 174-К, підписаний в. о. Голови Верховного Суду України Пошвою Б. М., та долучена довідка про складові заробітної плати, не є належними документами, на підставі яких проводилось звільнення ОСОБА_1 та розрахунок при звільненні. До листа додано:

наказ Голови комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П. від 09 лютого 2024 року № 42-к «Про звільнення ОСОБА_1 », згідно з яким останнього звільнено з посади директора ДП «Автобаза Верховного Суду України» з 12 лютого 2024 року у зв`язку з ліквідацією підприємства та завершенням дії контракту від 08 лютого 2018 року;

наказ Голови ліквідаційної комісії ДП «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенка В. М. від 12 лютого 2024 року № 2 «Про звільнення з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства», відповідно до якого директора ДП «Автобаза Верховного Суду України» ОСОБА_1. звільнено 12 лютого 2024 року у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та завершенням дії контракту від 08 лютого 2018 року;

розрахунок витрат з оплати праці при звільненні від 12 лютого 2024 року, наданий Головою ліквідаційної комісії ДП «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенком В. М., відповідно до якого розрахунок витрат з оплати праці при звільненні директора ДП «Автобаза Верховного Суду» ОСОБА_1 становить у загальному розмірі 139 973,21 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначав, що наказ в. о. Голови Верховного Суду України Пошви Б. М. від 29 грудня 2023 року № 174-K про дострокове розірвання контракту та його звільнення з роботи за власним бажанням не оскаржувався, розмір нарахованих при звільненні сум у розмірі 1 873 441,69 грн не оспорювався, усупереч положенням статті 116 КЗпП України розрахунок з ним при звільненні за вимогою від 06 лютого 2024 року проведений не був, тому просив стягнути з Верховного Суду України на його користь заборгованість із виплати належних при звільненні сум у розмірі 1 744 327,02 грн.

Також позивач вважав незаконними накази про його звільнення у зв`язку з ліквідацією, а саме наказ Голови комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П. від 09 лютого 2024 року № 42-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ Голови ліквідаційної комісії Кондратенка В. М. від 12 лютого 2024 року № 2 «Про звільнення з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства».

Зазначав, що усупереч положенням статей 36, 119 КЗпП України його звільнено у зв`язку з ліквідацією підприємства та закінченням дії контракту під час перебування на військовій службі за призовом під час мобілізації.

Вважав, що оскільки 27 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2?р/2020, відповідно до якого визнано неконституційним положення Закону № 1402-VIII щодо ліквідації Верховного Суду України, тому оспорювані акти, прийняті ліквідаційною комісією ДП «Автобаза Верховного Суду України» та комісією з припинення Верховного Суду України, є незаконними та підлягають скасуванню.

Крім того, усупереч нормам трудового законодавства ОСОБА_1 не видано трудову книжку в день звільнення.

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виснував, що комісія з припинення є належним суб`єктом, уповноваженим діяти від імені юридичної особи, що припиняється, тому немає підстав вважати, що Голова комісії з припинення Верховного Суду України Романків І. П. не мав повноважень підписувати наказ від 09 лютого 2024 року № 42-к про звільнення ОСОБА_1 .

Керувався тим, що 08 листопада 2018 року зборами суддів Верховного Суду України прийнято рішення № 25 про припинення ДП «Автобаза Верховного Суду України» шляхом ліквідації.

Установлено, що вказаним рішенням Головою ліквідаційної комісії визначено директора ДП «Автобаза Верховного Суду України» ОСОБА_1. та встановлено шестимісячний строк ліквідаційної процедури - до 07 травня 2019 року, який надалі неодноразово продовжувався та востаннє прийнято рішення від 04 січня 2021 року № 1 - до внесення до ЄДР відомостей про припинення ДП «Автобаза Верховного Суду України».

Пунктами 2.9-2.11, 4.1, 4.2 Положення про ліквідаційну комісію та порядок припинення ДП «Автобаза Верховного Суду України» (далі - Положення) встановлено, що Голова та члени ліквідаційної комісії продовжують роботу на займаних посадах до повного скорочення всієї штатної чисельності працівників (повного вивільнення) й отримують заробітну плату за займаними посадами відповідно до чинних умов праці в ДП «Автобаза Верховного Суду України» та мають бути звільнені в установленому порядку (за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв?язку з ліквідацією підприємства) з виплатою їм вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення та інших коштів, які належать працівникові при звільненні; кошторис на утримання ліквідаційної комісії затверджує Верховний Суд України; останнім днем роботи ліквідаційної комісії вважатиметься день внесення запису до ЄДР на підставі прийнятого державним реєстратором рішення про припинення ДП «Автобаза Верховного Суду України» шляхом ліквідації.

Отже, згідно з умовами вказаного Положення голова та члени ліквідаційної комісії ДП «Автобаза Верховного Суду України» мають бути звільнені за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв?язку з ліквідацією підприємства.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки ОСОБА_1 з 06 березня 2022 року призваний на військову службу за призовом та зарахований до особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 , отже, на нього поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України щодо захисту мобілізованого працівника від звільнення з ініціативи роботодавця, тому припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (ліквідація підприємства) у цей період є незаконним.

Водночас, враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 подав заяву про дострокове розірвання контракту за своєю ініціативою, що прямо передбачено підпунктом «б» пункту 5.4 контракту від 08 лютого 2018 року як умова для дострокового припинення трудових відносин, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зміни формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 з пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у зв`язку з ліквідацією) на частину першу статті 38 КЗпП України (звільнення за власним бажанням), що відповідає фактичним обставинам справи та заяві позивача від 26 жовтня 2023 року.

Встановивши, що трудова книжка не була видана ОСОБА_1 при звільненні, оскільки останній перебуває на військовій службі, апеляційний суд зобов`язав відповідача видати ОСОБА_1 його трудову книжку з внесенням до неї відповідного запису про звільнення.

Відмовляючи позивачу у стягненні з відповідачів на його користь належних сум при звільненні, апеляційний суд керувався тим, що відсутні будь-які правові підстави для нарахування преміальних, надбавок, компенсацій та інших виплат, пов`язаних із результатами трудової діяльності.

Щодо відмови у нарахуванні інших компенсаційних виплат зазначив, що нарахування матеріальної допомоги, компенсацій за невикористані відпустки та вихідної допомоги у розмірі 10 середньомісячних заробітних плат, як це передбачено контрактом, можливе виключно у випадку дострокового припинення контракту з незалежних від працівника причин, проте ОСОБА_1 звільнений за своєю ініціативою.

Щодо підстав касаційного оскарження судового рішення

У касаційній скарзі заявник підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Так, заявник вказує, що відсутній висновок Верховного Суду про те, чи є Голова ліквідаційної комісії (комісії з припинення) Верховного Суду України після набрання чинності 27 грудня 2023 року Законом України від 21 листопада 2023 року № 3481?ІХ належним суб`єктом, уповноваженим представляти вказану юридичну особу.

Посилається на те, що відповідно до Закону України від 21 листопада 2023 року № 3481-ІХ Верховний Суд України не ліквідовується, а продовжує діяти як Верховний Суд, тому вважає, що наказ Голови комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П. від 09 лютого 2024 року № 42-к про звільнення позивача є незаконним, оскільки виданий неуповноваженою особою.

Також посилається на відсутність висновку Верховного Суду про те, хто є належним суб`єктом,уповноваженим представляти Верховний Суд України, у зв`язку з прийняттям Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2?р/2020 та набранням чинності Законом України від 21 листопада 2023 року № 3481-ІХ, яким до пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII унесено зміни, а саме виключено слова «Верховний Суд України».

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовної практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 серпня 2022 року у справі № 908/2287/17 вказав, що під час касаційного оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовної практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Крім того, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що здійснення касаційного провадження у справі залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені заявником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Як убачається зі змісту касаційної скарги доводи позивача зводяться до незгоди із позицією апеляційного суду про те, що Голова комісії з припинення Верховного Суду України Романків І. П. є належним суб`єктом, який мав повноваження підписувати наказ про його звільнення від 09 лютого 2024 року № 42-к. Вважав, що належним доказом, який свідчить про його звільнення за власним бажанням, є наказ Верховного Суду України від 29 грудня 2023 року № 174-К, підписаний в. о. Голови Верховного Суду України Пошвою Б. М., а долучена довідка про складові заробітної плати, розмір якої становить 1 873 441,69 грн, є належним доказом існуючої заборгованості відповідачів перед ОСОБА_1 на день звільнення.

ОСОБА_1., посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, вказує, що, на його думку, відсутній висновок Верховного Суду щодо належного суб`єкта, уповноваженого представляти юридичну особу, яка припиняється.

Верховний Суд зазначає, що вирішення питання належного суб`єкта, уповноваженого представляти юридичну особу публічного права, яка припиняється, було предметом оцінки Верховного Суду у справі № 826/16935/18 за позовом в. о. Голови Верховного Суду України Гуменюка В. І. до державного реєстратора Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Дубовик Ж. О. про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про перебування Верховного Суду України в процесі припинення з 21 червня 2018 року.

У зазначеній справі Верховний Суд у постанові від 30 березня 2020 року дійшов висновку, що належним представником юридичної особи, яка згідно з даними Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Реєстр) перебуває у процесі припинення, може бути лише голова ліквідаційної комісії або її член за дорученням голови цієї комісії.

Указував, що згідно з положеннями частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Верховний Суд у цій справі № 826/16935/18 посилався як на релевантну практику на постанову від 24 квітня 2019 року у справі № 0940/2231/18, де Верховний Суд на підставі аналізу положень статті 105 ЦК України зазначив, що до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. У цій справі колегія суддів наголосила, що відомості стосовно особи, уповноваженої представляти відповідача без довіреності, яким у вказаному випадку є юридична особа публічного права - орган державної влади, містились у Реєстрі, й така інформація є доступною і, у випадку сумніву щодо процесуальної дієздатності голови комісії з припинення діяльності цього органу, суд апеляційної інстанції мав можливість скористатися безкоштовним запитом до Реєстру на офіційному вебсайті Міністерства юстиції України.

Отже, належним представником юридичної особи, яка перебуває у процесі припинення, може бути лише голова комісії з припинення (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або її член за дорученням голови цієї комісії.

Щодо доводів заявника про відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах у частині того, хто є належним суб`єктом, уповноваженим представляти Верховний Суд України, у зв`язку з прийняттям Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 та набранням чинності Законом України від 21 листопада 2023 року № 3481-ІХ, яким до пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII унесено зміни, а саме виключено слова «Верховний Суд України», колегія суддів зазначає таке.

Верховний Суд у постанові від 06 березня 2024 року у справі № 640/19589/19 за позовом ОСОБА_1 до ліквідаційної комісії Верховного Суду України, Верховного Суду України про визнання протиправними дій з видання наказу про звільнення та його скасування, стягнення з Верховного Суду України заборгованості із заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, правовідносини у якій у частині вирішення питання щодо належного суб`єкта, уповноваженого діяти від імені Верховного Суду України у зв`язку з припиненням та ліквідацією, є подібними, зробив такі висновки:

«Конституційний Суд України 18 лютого 2020 року ухвалив Рішення № 2-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII зі змінами, зокрема, пункт 7 «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України.

Зазначеним пунктом 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до визнання його неконституційним у частині передбачалося, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Ухвалюючи Рішення в зазначеній частині, Конституційний Суд України вказав, що Законом № 1401 не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України. Крім того, Законом № 1401 не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20 січня 2016 року № 1-в/2016, від 30 січня 2016 року № 2-в/2016. Таким чином, системний аналіз змін до Конституції України, внесених Законом № 1401, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України».

Конституційний Суд України вважав, що Закон № 1401 не порушив принципу інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади, який після набрання чинності Законом № 1401 продовжує діяти під назвою «Верховний Суд».

Таким чином, Конституційний Суд України визнав неконституційними положення щодо ліквідації Верховного Суду України, проте інші положення пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» неконституційними не визнавались, зокрема й у частині припинення діяльності Верховного Суду України, хоча в конституційному поданні питання про таку вимогу ставилось.

Отже, Конституційний Суд України фактично визнав, що припинення діяльності Верховного Суду України є конституційним, крім того, прямо вказав, що лише судді цього Суду мають продовжувати здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду, зрозуміло ж у складі Верховного Суду.

Також у резолютивній частині свого Рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 (пункт 5) Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність із цим Рішенням.

Згідно зі статтею 152 Конституції України закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (стаття 75 Конституції України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (статті 5, 38, 69, 72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). З наведеного випливає, що Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта (Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-31/2000 від 14 грудня 2000 року).

Сама юридична сила рішень Конституційного Суду України про визнання неконституційними окремих положень закону зобов`язує органи державної влади вчинити дії, спрямовані на приведення законодавства відповідно до нової редакції «базового» закону. З метою юридичного регулювання функціонування найвищого суду у системі судоустрою України законодавець має визначити спосіб, який з метою забезпечення інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади повинен вирішити питання переходу суддів Верховного Суду України у Верховному Суді, а також визначитися щодо способу припинення юридичної особи Верховного Суду України.

Водночас наказ Державної судової адміністрації України та Верховного Суду від 07 червня 2019 року № 590/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів», яким утворено ліквідаційну комісію з метою забезпечення виконання рішення щодо припинення (ліквідації) та запобігання неефективному використанню бюджетних коштів Верховного Суду України, не було скасовано.

Визнання положення пункту 7 розділу XII щодо слів «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), не обумовлює автоматично нелегітимність вказаного наказу як індивідуального акта (рішення суб`єкта владних повноважень), дія якого вичерпується його виконанням.

Ураховуючи мету створення ліквідаційної комісії, а також чинну редакцію положення пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також правові наслідки, які виникли внаслідок визнання окремих норм неконституційними, це не вплинуло на повноваження комісії з припинення та процедуру припинення юридичної особи.».

Верховний Суд зазначає, що приписами статті 105 ЦК України чітко визначено, що саме до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи.

Отже, дієздатність юридичної особи здійснюється через комісію з припинення діяльності управління, а дії комісії розглядаються, як дії самої юридичної особи.

Ураховуючи вказані висновки, Верховний Суд зазначає, що з 21 червня 2018 року - з дня внесення до Реєстру запису про початок припинення Верховного Суду України повноваження вчиняти юридично значущі дії від імені Верховного Суду України перейшли до ліквідаційної комісії Верховного Суду України.

Подібні висновки викладено також в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2025 року у справі № 826/15959/18 (провадження № 11-35апп25).

Верховний Суд погоджується з зазначеними висновками та не вбачає підстав для відступлення від них.

Отже, колегія суддів виснує про необґрунтованість підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як щодо відсутності висновку про належного суб`єкта, уповноваженого представляти юридичну особу, яка припиняється, так і щодо того, чи є Голова ліквідаційної комісії (комісії з припинення) Верховного Суду України належним суб`єктом, уповноваженим представляти вказану юридичну особу, у зв`язку з прийняттям Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 та набранням чинності Законом України від 21 листопада 2023 року № 3481-ІХ.

Враховує, що у трудових спорах між працівниками Верховного Суду України та Верховним Судом України в особі комісії з припинення Верховним Судом вже сформульовані висновки у контексті правомірності звільнення їх з роботи Головою комісії з припинення, коли ліквідацію Верховного Суду України визнано неконституційною та до пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII унесено зміни, а саме виключено слова «Верховний Суд України».

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що станом на час видання наказу Голови комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П. про звільнення ОСОБА_1 09 лютого 2024 року відомості про Романківа І. П. були наявні у Реєстрі як про особу, уповноважену діяти від імені юридичної особи Верховного Суду України, що припиняється, вважаючи, що звільнення ОСОБА_1 з роботи із займаної посади має бути оформлене за власним бажанням відповідно до частини першої статті 38, частини першої статті 39 КЗпП України та на підставі наказу від 09 лютого 2024 року № 42-к, обґрунтовано виснував, що він мав бути виданий саме Романківим І. П. як Головою комісії з припинення Верховного Суду України.

Верховний Суд також зауважує, що для спростування будь-якого висновку, наведеного в оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо законності та обґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування якої саме норми права у подібних відносинах не був врахований судами попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи, від якого висновку необхідно відступити, з наведенням обґрунтування такої необхідності та/або який висновок сформувати (постанова Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 листопада 2023 року у справі № 918/686/21).

Касаційна скарга не містить доводів з підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Заявник не посилається на неоднакове застосування апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні норм права у подібних правовідносинах, які стосуються дати звільнення та виплати належних працівникові при звільненні сум, передбачених положеннями статей 38, 39, 83, 116 КЗпП України, статті 20 Закону України «Про оплату праці», статті 24 Закону України «Про відпустки».

Щодо доводів касаційної скарги про ненадання апеляційним судом оцінки законності наказу про звільнення позивача, виданого ліквідаційною комісією ДП «Автобаза Верховного Суду України», колегія суддів не бере їх до уваги та зазначає, що відповідно до пункту 4.1 Статуту ДП «Автобаза Верховного Суду України» засновником, який звільняє директора ДП «Автобаза Верховного Суду України» ОСОБА_1 , є Верховний Суд України, який діє в особі комісії з припинення, тому наказ Голови ліквідаційної комісії ДП «Автобаза Верховного Суду України» Кондратенка В. М. від 12 лютого 2024 року № 2 «Про звільнення з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства», який фактично дублює наказ Голови комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П., не має правового значення.

Враховуючи зазначене, приписи статті 400 ЦПК України, які визначають межі розгляду Верховним Судом касаційної скарги позивача, Верховний Суд не вбачає доведених підстав для скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 по суті спору.

Щодо доводів касаційної скарги в частині стягнення витрат на правничу допомогу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Гончар Л. В., зазначає, що апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, оскільки під час часткового задоволення позову залишив без розгляду його заяву щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи убачається, що Святошинський районний суд міста Києва, задовольняючи позовні вимоги рішенням від 04 вересня 2024 року, стягнув з Верховного Суду України та ДП «Автобаза Верховного Суду України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 5 000,00 грн з кожного відповідача.

Додатковим рішенням від 10 вересня 2024 року місцевий суд стягнув з Верховного Суду України та ДП «Автобаза Верховного Суду України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 3 750,00 грн з кожного відповідача.

За наслідком часткового задоволення апеляційної скарги Верховного Суду України Київський апеляційний суд постановою від 28 липня 2025 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 вересня 2024 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року скасував.

Ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , яким змінив підставу звільнення позивача, зобов`язав Голову комісії з припинення Верховного Суду України Романківа І. П. внести до трудової книжки позивача відповідний запис про звільнення та видати ОСОБА_1 трудову книжку.

Стягнув з Верховного Суду України та ДП «Автобаза Верховного Суду України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 5 000,00 грн з кожного відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишив без розгляду.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, понесених сторонами у суді першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу на суму 20 000,00 грн, позивач надав всі необхідні докази.

З огляду на те, що за наслідком апеляційного перегляду справи рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд, враховуючи принципи розумності, співмірності та пропорційності розподілу судових витрат, керуючись статтями 137, 141 ЦПК України, дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу є обґрунтованим та підлягає стягненню з відповідачів пропорційно задоволених позовних вимог у сумі 10 000,00 грн, по 5 000,00 грн з кожного відповідача.

Апеляційний суд вважав, що оскільки питання розподілу судових витрат, понесених сторонами у суді першої інстанції, вирішене, тому заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, якою позивач просив стягнути з відповідачів на його користь витрати на правничу допомогу ще у розмірі 7 500,00 грн, понесені у суді першої інстанції, підлягає залишенню без розгляду.

Колегія суддів не погоджується із висновком апеляційного суду в цій частині, враховуючи таке.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 у позовній заяві заявив, що за складення позовної заяви він частково поніс судові витрати у розмірі 20 000,00 грн, що підтверджується договором про надання консультативної послуги у сфері права від 05 квітня 2024 року № 69.10/24-00, укладеним між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством з іноземною інвестицією «СОФІЯ - ЦІННІ ПАПЕРИ» (далі - АТ «СОФІЯ - ЦІННІ ПАПЕРИ»); актом приймання-передавання послуг від 11 квітня 2024 року; звітом про складення проєкту позовної заяви від 11 квітня 2024 року; квитанцією на суму 20 000,00 грн № 0.0..1.

У наступній заяві до суду від 05 червня 2024 року ОСОБА_1 зазначив, що під час розгляду справи очікує ще понести судові витрати орієнтовно у розмірі 10 000,00 грн, пов`язані з представництвом його інтересів у судових засіданнях Адвокатським бюро «Гончар та партнери» на підставі договору про надання правничої допомоги від 04 червня 2024 року № 04/06.

Святошинський районний суд міста Києва рішенням від 04 вересня 2024 року задовольнив позовні вимоги у повному обсязі та стягнув з відповідачів на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

06 вересня 2024 року до суду першої інстанції від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гончар Л. В., надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 7 500,00 грн (за участь у судових засіданнях) з Верховного Суду України, щодо яких позивач зробив відповідну заяву 05 червня 2024 року.

На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу позивач надав: копію договору про надання правничої допомоги від 04 червня 2024 року № 04/06, укладеного між ним та Адвокатським бюро «Гончар та партнери»; копію рахунку від 28 серпня 2024 року № 46; копію акта про надання послуг від 28 серпня 2024 року № 46; копії детального опису робіт за договором про надання правничої допомоги від 04 червня 2024 року № 04/06; копію квитанції про оплату витрат на професійну правничу допомогу від 05 вересня 2024 року у розмірі 7 500,00 грн; копію виписки за 05 вересня 2024 року про зарахування коштів.

З наведеного убачається, що витратами позивача на професійну правничу допомогу, понесеними у суді першої інстанції, на підтвердження яких ОСОБА_1 надав необхідні докази, є оплата послуг за складення та подання до суду позовної заяви, наданих АТ «СОФІЯ - ЦІННІ ПАПЕРИ», на суму 20 000,00 грн, та оплата послуг з представництва інтересів позивача у трьох судових засіданнях, наданих Адвокатським бюро «Гончар та партнери» на суму 7 500,00 грн.

Додатковим рішенням від 10 вересня 2024 року місцевий суд стягнув з відповідачів на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 3 750,00 грн з кожного.

Апеляційний суд оскаржуваною постановою скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позову. Стягнув з Верховного Суду України та ДП «Автобаза Верховного Суду України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Скасовуючи додаткове рішення суду та залишаючи заяву позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 7 500,00 грн без розгляду, апеляційний суд керувався тим, що задоволення цієї заяви ОСОБА_1 фактично призведе до подвійного стягнення аналогічних судових витрат, оскільки вони стосувалися одних і тих самих послуг у цій справі, підтверджених одними і тими самими доказами.

Водночас суд апеляційної інстанції не врахував, що витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 7 500,00 грн, надані Адвокатським бюро «Гончар та партнери», входять до складу судових витрат, понесених ОСОБА_1 під час розгляду справи, охоплюються наданням правничої допомоги за договором, укладеним між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Гончар та партнери».

Про орієнтовний розмір понесення цих судових витрат позивач заявив у відповідній заяві, поданій до суду першої інстанції 04 червня 2024 року, яка також направлена відповідачам у справі. Заявлення стороною про орієнтовний розмір судових витрат, які вона очікує понести під час розгляду справи, відповідає положенням статей 134, 137 ЦПК України.

Проте суд апеляційної інстанції, залишаючи заяву про стягнення судових витрат без розгляду, допустив порушення норм процесуального права, оскільки, скасовуючи рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, заяву ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу по суті не розглянув, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду в цій частині та направлення справи в цій частині до апеляційного суду для продовження розгляду.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права частково підтвердилися під час перегляду справи у Верховному Суді, тому постанову апеляційного суду в частині залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу слід скасувати, справу в цій частині направити до апеляційного суду для продовження розгляду.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи суд касаційної інстанції не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Згідно з пунктом 6 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

З огляду на викладене постанова апеляційного суду в частині залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню із направленням справи в цій частині до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Гончар Людмила Вікторівна, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2025 року в частині залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу скасувати, справу в цій частині направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

У решті постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. М. Фаловська

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк