ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 382/2035/23

провадження № 61-8662св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий орган (комітет) Яготинської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Яготинської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Косогор Оксана Миколаївна, на постанову Київського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І., від 26 травня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у розпорядженні майном шляхом виселення.

2. Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що з 01 березня 2008 року він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Яготинського районного суду Київської області від 27 серпня

2021 року.

3. У шлюбі з ОСОБА_2 в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка - ОСОБА_4 , яка після розлучення залишилась проживати з матір`ю, а із позивача було стягнуто аліменти на її утримання.

4. Під час перебування у шлюбі він та дочка сторін були зареєстровані у належному йому на праві власності житловому будинку по

АДРЕСА_1 .

5. Після розлучення ОСОБА_2 створила нову сім`ю із

ОСОБА_3 , від якого народила дитину, при цьому нова сім`я колишньої дружини продовжує проживати у належному йому будинку, хоча її чоловік має на праві власності житловий будинок, в якому зареєстрований.

6. Позивач вказує, що також створив нову сім`ю, але не має можливості проживати у своєму будинку чи продати його, щоб купити квартиру, оскільки у будинку проживають відповідачі.

7. Зазначає, що у його будинку відповідачами змінені замки, а примірник ключів йому не передано.

8. 25 червня 2023 року відповідачку було знято з реєстрації, про що ОСОБА_2 направлено повідомлення. Однак на його звернення про усунення перешкод у праві користування та розпорядження будинком шляхом виселення відповідачі не реагують, хоча він неодноразово направляв їм вимоги про звільнення будинку та повідомляв про це телефоном.

9. З посиланням на статті 401-406 ЦК України стверджує, що суть сервітуту в спірних правовідносинах полягає в тому, що ОСОБА_2 була вселена у належний йому житловий будинок внаслідок укладення з ним шлюбу і саме на цій підставі вона набула особистий сервітут - право користуватися житлом свого чоловіка. Розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_2 є підставою для припинення такого сервітуту, а після розірвання шлюбу відповідачка втратила право на проживання та користування належним йому житловим будинком.

10. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності житловим будинком по АДРЕСА_1 , шляхом їх виселення з будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

11. Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 11 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом його виселення з житлового будинку. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

12. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 безпідставно користується належним позивачу будинком та чинить перешкоди у користуванні ним. При цьому жодних доказів законності вселення та наявності підстав для користування спірним будинком

ОСОБА_3 , який не є і ніколи не був членом сім`ї ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

13. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_2 дій, які перешкоджають йому вільно користуватися та розпоряджатися будинком.

14. Суд врахував, що відповідачка набула право користування будинком за згодою його власника і тривалий час проживає у ньому разом з дочкою позивача. При цьому суд зазначив, що факт розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виникнення у зв`язку з цим конфліктних ситуацій між колишнім подружжям не може безумовно свідчити про порушення відповідачкою майнових прав позивача та підлягає доказуванню у загальному порядку. Доказів наявності у відповідачки іншого житла, де вона б могла проживати з неповнолітньою дитиною у разі виселення, матеріали справи не містять.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

15. Постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката

Коваль Л. М. задоволено, рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 грудня 2024 року у частині відмови в позові про виселення

ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким зобов`язано ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності житловим будинком, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її виселення з будинку. Вирішено питання розподілу судових витрат.

16. Постанова суду мотивована тим, що ОСОБА_2 набула право користування будинком (особистий сервітут) як член сім`ї позивача під час шлюбу, проте після розірвання шлюбу сервітут припинився, оскільки відповідачка втратила статус члена сім`ї позивача і не довела правомірність подальшого її проживання.

17. Суд першої інстанції помилково застосував статтю 156 ЖК України, яка регулює права членів сім`ї власника, до відповідачки, яка перестала бути членом сім`ї позивача, натомість до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 391, 406 ЦК України, які дозволяють власнику вимагати виселення осіб, що не мають права користування майном.

18. При цьому суд першої інстанції необґрунтовано визнав виселення ОСОБА_2 непропорційним, посилаючись на статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та проживання неповнолітньої дитини, не дослідивши баланс інтересів сторін.

19. Апеляційний суд вважав, що виселення ОСОБА_2 , яка є членом сім`ї ОСОБА_3 , який також не має права на проживання у спірному будинку, є пропорційним, оскільки позивач не може вільно користуватися своїм єдиним житлом, а відповідачка має можливість проживати не в будинку колишнього чоловіка ОСОБА_1 , а зі своїм чоловіком ОСОБА_3 за місцем його реєстрації, що забезпечує захист її права на житло.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

20. У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокатКосогор О. М., просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

21. У липні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат

Косогор О. М., подала касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2025 року.

22. Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у серпні 2025 року надійшли до Верховного Суду.

23. Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

24. Підставою касаційного оскарження судового рішення заявниця зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від

04 липня 2018 рокуу справі № 653/1096/16-ц, від 21 серпня 2019 рокуу справі № 569/4373/16-ц, у постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 723/983/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

25. Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою та не здійсним перевірку того чи є приміщення, з якого виселяють ОСОБА_2 її «житлом» в розумінні статті 8 Конвенції.

26. Вказує, що в оскарженому рішенні апеляційного суду не наведено мотивування справедливої рівноваги між правом власності позивача, правом на повагу до житла відповідачки та правом їхньої спільної дитини на проживання з матір`ю однією сім`єю. Суд не вказав, яким чином право власності позивача превалює над правом відповідачки на житло.

27. Звертає увагу, що відповідачка за час проживання в спірному будинку з позивачем здійснила його реконструкцію, за рахунок чого площа будинку значно збільшилась.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

28. У серпні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Коваль Л. М., подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.

29. Відзив мотивований тим, що наявність у сторін спільної дитини не є підставою для відмови у виселенні його колишньої дружини. Звертає увагу, що дочка сторін досягла віку 14 років і має право самостійно вирішувати питання щодо свого місця проживання.

30. Вважає, що апеляційний суд правильно застосував підхід до балансу прав сторін відповідно до положень Конвенції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31. ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 24 листопада

2014 року є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

32. Сторони є батьками ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

33. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний 27 серпня 2021 року рішенням суду у справі № 382/595/21.

34. За заявою ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 знята з реєстрації у будинку 25 червня 2023 року та повідомлена про необхідність звільнити будинок.

35. Суди встановили, що ОСОБА_2 з ОСОБА_3 проживають у будинку позивача.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

36. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

37. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

38. Рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 грудня 2024 року не переглядалось апеляційним судом в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3 , а тому в силу вимог статті 400 ЦПК Україні справа в цій частині Верховним Судом також не переглядається.

39. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

40. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

41. Конституція України передбачає як захист права власності, так і захист права на житло.

42. У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

43. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

44. У статті 9 ЖК України (тут і далі в редакції, чинній на час вирішення спору судами) було передбачено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

45. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

46. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

47. Згідно із частинами першою, другою, четвертою статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

48. У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

49. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

50. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

51. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

52. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

53. Правовідносини із користування чужим майном врегульовані зокрема статтями 401-406 ЦК України.

54. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

55. У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

56. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

57. З порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

58. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справах № 695/2427/16 (провадження № 61-29520св18) і № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

59. Отже, під час вирішення питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів сторін.

60. У статті 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

61. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції передбачає право на повагу до житла особи. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути безпідставно виселеною чи позбавленою свого житла.

62. Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

63. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

64. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосувався якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

65. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

66. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» («McCann v. the United Kingdom»), заява № 19009/04, пункт 50).

67. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

68. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 згаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» («Cosic v. Croatia»), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia»), заява № 3572/06, пункти 42-45).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги під час вирішення питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy»), заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

69. Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

70. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен приводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

71. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

72. При цьому необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/1).

73. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

74. Суди встановили, що з 01 березня 2008 року ОСОБА_1 перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 27 серпня 2021 року.

75. За договором дарування житлового будинку та договором дарування земельної ділянки від 24 листопада 2014 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий номер :08:054:0106 по АДРЕСА_1 .

76. У справі, яка переглядається, спір виник між ОСОБА_1 , як власником житлового будинку, та його колишньою дружиною

ОСОБА_2 , яка після розірвання шлюбу з позивачем створила нову сім'ю з ОСОБА_3 , однак продовжує проживати в будинку належному позивачу - її колишньому чоловіку.

77. Вирішуючи спір, апеляційний суд правильно встановив, що

ОСОБА_2 набула право користування будинком (особистий сервітут) як член сім`ї ОСОБА_1 під час шлюбу з ним, проте після розірвання шлюбу відповідачка втратила статус члена сім`ї позивача і не довела правомірність подальшого користування спірним будинком, всупереч волі власника.

78. За цих обставин апеляційний суд правильно оцінив баланс конкуруючих інтересів власника будинку та його колишньої дружини, яка створила нову сім`ю з іншим чоловіком.

79. Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що суд першої інстанції помилково визнав виселення

ОСОБА_2 непропорційним, посилаючись на статтю 8 Конвенції.

80. Щодо проживання неповнолітньої дочки сторін у спірному будинку, то колегія суддів враховує, що позивач не заявляв вимог про її виселення і суд не приймав відповідного рішення, а відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

81. Таким чином, ОСОБА_5 2010 року народження має право самостійно визначити місце свого проживання.

82. Позивач, як власник майна, має право на мирне володіння та розпорядження майном (стаття 1 Першого протоколу Конвенції), яке порушується відповідачем через недопуск до житлового будинку.

83. Висновок суду першої інстанції про відсутність доказів перешкод позивачу з боку ОСОБА_2 є безпідставним, оскільки суперечить матеріалам справи.

84. Небажання позивача, який вказує, що створив нову сім`ю, проживати у власному будинку із колишньою дружиною та її новим чоловіком є зрозумілим і передбачуваним.

85. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції, враховуючи наведені норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та належним чином дослідивши докази, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 .

86. Доводи ОСОБА_2 про те, що за час проживання з позивачем вона здійснила істотну реконструкцію спірного будинку підлягають доведенню в межах справи № 382/1647/24 за позовом ОСОБА_2 до

ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

У випадку отримання позитивного для себе рішення суду у справі

№ 382/1647/24 ОСОБА_2 матиме право користуватися спірним будинком як його співвласник.

Однак наразі таке рішення суду відсутнє, а ОСОБА_1 не має передбаченого законом обов`язку забезпечувати відповідачів житлом.

87. З урахуванням встановлених обставин, висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 21 серпня 2019 рокуу справі № 569/4373/16-ц, у постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 723/983/22, на які відповідачка посилається в касаційній скарзі.

88. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

89. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija

v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам того, щоб повторювати їх.

90. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що апеляційний суд ухвалив оскаржене судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

91. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Косогор Оксана Миколаївна, залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович