ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5045/26 Справа № 215/301/26 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/301/26

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо - збагачувальний" комбінат на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2026 року, яке ухвалено суддею Коноваленком М.І.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 09 лютого 2026 року,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що в період роботи у шкідливих умовах праці тривалий час гірником очисного забою на ПрАТ «ЦГЗК», ним отримані хронічні професійні захворювання: радикулопатія попереково-крижова L5, S1 з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями хребта на фоні протрузії дисків L5- S1, випинання диска на рівні L4- L5, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, синдромом переміжної кульгавості, нейродистофією у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів R1 (ПФ другого ступеня); хронічний (пиловий) бронхіт першої стадії, пневмофіброз, емфізема легень. ЛН першого ступеня, які, відповідно до Акту розслідування від 07.05.2025, виникли з вини роботодавця.

Згідно Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 125/25/1178/В від 04.07.2025, первинно, ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності та 50% втрати професійної працездатності з 13.06.2025, з датою повторного переогляду 01.07.2026.

Вважає, що йому не було забезпечено безпечних умов праці, він втратив працездатність, виконуючи тривалий час роботи в напружених та шкідливих умовах праці. Виходячи з характеру захворювань ОСОБА_1 неодноразово знаходився на лікуванні. Позивача турбує постійний біль та обмеження рухів в плечових та колінних суглобах, біль в попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією в ліву ногу, утруднена хода, кульгавість на праву ногу, кашель, задишка при фізичному навантаженні.

Значну частину часу він витрачає на підтримання свого здоров`я, що порушує його нормальні життєві зв`язки. При цьому позивач розуміє, що стан його здоров`я не відновиться навіть при лікуванні, і це додає йому ще більшого морального пригнічення та призводить до постійних переживань.

Вважає, що шкода завдана не тільки йому особисто, а і його сім`ї. Через погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 не може матеріально забезпечувати свою сім`ю як раніше, а навпаки, сам потребує фізичної та моральної допомоги від своїх близьких.

У зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_1 просив стягнути з ПрАТ «ЦГЗК» на його користь 747 100,80 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської областівід 09 лютого 2026 рокупозовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 , 420 000 грн. моральної шкоди, без стягнення податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» 4200 грн. судового збору на користь держави.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що у Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 04.07.2025 визначено основний діагноз М54.17 радикулопатія, попереково крижовий відділ. Діагноз з таким кодом відповідно до національного класифікатора НК 025:2021 «Класифікатор хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я», а саме М54.17, не належить до професійних захворювань згідно переліку професійних захворювань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2000 р. № 1662.

Таким чином, попри наявність офіційного документу про причини захворювання відсутня головна складова для притягнення ПрАТ «ЦГЗК»до відповідальності за нанесення моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, а саме відсутнє захворювання, що має характер професійного.

Крім того, судом першої інстанції не враховано положення ст. 23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, істотною обставиною, яка має бути врахована судом є те, що ОСОБА_1 до працевлаштування на підприємство ПрАТ «ЦГЗК», 5 років працював підземним гірноробочим у Шахті Ювілейна ПАТ «Суха Балка» у шкідливих умовах, що підтверджено записом у трудовій книжці.

Тобто, в професійному захворюванні ОСОБА_1 винен не тільки ПрАТ «ЦГЗК», а і інші підприємства.

Таким чином, відповідальність ПрАТ «ЦГЗК»за професійне захворювання ОСОБА_1 є лише частковою.

Також, ПрАТ «ЦГЗК»в апеляційній скарзі зазначає, що інвалідність та стійку втрату працездатності ОСОБА_1 встановлено на визначений строк з датою повторного оцінювання 01.07.2026, що вказує на можливість подальшого одужання в майбутньому.

Моральні страждання ОСОБА_1 також пов`язані з іншими хворобами, що не є професійними та не є наслідками роботи на ПрАТ «ЦГЗК». Такими хворобами є люмбоішіалгія, хронічна приглухливість та інші. Вказані діагнози зазначені в виписці №105 від 26.03.2025р. із медичної карти амбулаторного хворого.

Сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 420 000 грн. при встановленні 50% втрати професійної працездатності, є значно завищеною та необґрунтованою з огляду на судову практику, зокрема, посилається на постанови Дніпровського апеляцйного суду від 03.02.2026 у справі № 208/1587/25, № 180/836/25.

Крім того, апелянт вказує, що питання оподаткування стягнутих сум моральної шкоди, тобто відносин між відповідачем як податковим агентом та державою, не може бути предметом спору у даній справі, тому питання стягнення податків не може бути вирішено у цій справі, тобто в частині виконання рішення щодо стягнення суми без стягнення, без утримання, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, питання не є прерогативою цивільних судів.

Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 210/5258/16-ц, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.02.2022 у справі № 363/3965/15.

Також, посилається на те, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення вказує, що сума моральної шкоди стягується тільки без утримання одного податку, а саме ПДФО. Якщо припустити, що питання про оподаткування стягнутих сум має бути вирішено судом, то в такому випадку суд в резолютивній частині повинен перерахувати всі податки та збори, які утримуються/ не утримуються, що передбачені в ПКУ, в т.ч. військовий збір та ЄСВ. Враховуючи викладене, вирішення судом першої інстанції питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цієї суми «без утримання податку з доходів фізичних осіб» є необґрунтованим.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача ПрАТ «ЦГЗК» не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

При цьому, представник відповідача ПрАТ «ЦГЗК» Барков С.Є., якому Дніпровський апеляційний суд, згідно ухвали суду 09 квітня 2026 року, забезпечив участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та роз?яснив положення ч. 5 ст. 212 ЦПК України щодо ризиків технічної неможливості участі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, не забезпечив відеозв?язок із судом та клопотань про відкладення судового розгляду до початку судового засідання не надав.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у період з 21.04.2005 по 05.06.2024 ОСОБА_1 працював на ПрАТ «ЦГЗК», а саме: 21.04.2005 прийнятий на ш. Ім. Орджонікідзе ВАТ «ЦГЗК» гірником очисного забою 4 розряду дробильної дільниці №23 з повним робочим днем у підземних умовах з правом пільгового пенсійного забезпечення за Списком №1; 15.06.2007 та 30.06.2010 - за підсумками атестації робочих місць за умовами праці по даній професії підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1; з 01.04.2011 ВАТ «Центральний ГЗК» перейменовано на ПАТ «Центральний ГЗК»; 07.09.2011 переведений гірником очисного забою 5 розряду добувної дільниці №2 шахти імені Орджонікідзе, з правом пільгового пенсійного забезпечення за Списком №1; з 05.05.2016 ПАТ «Центральний ГЗК» перейменовано на ПрАТ «Центральний ГЗК»; 22.06.2020 за підсумками чергової атестації робочих місць за умовами праці по даній професії підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1; 20.07.2020 - переведений гірником очисного забою 5 розряду добувної дільниці №9 шахти імені Орджонікідзе, з правом пільгового пенсійного забезпечення за Списком №1; 28.10.2020 - за підсумками позапланової атестації робочих місць за умовами праці по даній професії підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1; з 01.09.2022 шахта ім. Орджонікідзе ПрАТ «Центральний ГЗК» перейменовано у шахта ім. Колачевського ПрАТ «Центральний ГЗК»; 05.06.2024 - звільнений у зв`язку із виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.38-39).

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 07.05.2025 (а.с.22-26), позивачу ОСОБА_1 встановлені хронічні професійні захворювання: радикулопатія попереково-крижова L5, S1 з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями хребта на фоні протрузії дисків L5- S1, випинання диска на рівні L4- L5, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, синдромом переміжної кульгавості, нейродистофією у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів R1 (ПФ другого ступеня); хронічний (пиловий) бронхіт першої стадії, пневмофіброз, емфізема легень. ЛН першого ступеня.

ОСОБА_1 вперше встановлена 3-тя група інвалідності з 13.06.2025 та 50% втрати професійної працездатності з наступним переоглядом 01.07.2026, згідно витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №125/25/1178/В від 04.07.2025 (а.с.27-30).

В п. 13 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 07.05.2025, зроблено висновок про наявність шкідливих умов праці, відповідно до якого, згідно інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі у нього хронічного професійного захворювання (отруення) від 17.09.2024 № ПС/1/16519-24, підготовленої Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, та відповідно до Державних санітарних норм та правил «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затверджених наказом Міністерства охорони здоров?я України від 08.04.2014 № 248, умови праці гірника очисного забою шахти імені Колачевського ПРАТ «ЦГЗК» відносяться: по вмісту аерозолів фіброгенної дії в повітрі робочої зони - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; по рівню шуму - до 3 класу 3 ступеня «Шкідливі»; по важкості праці - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; по напруженості праці - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; загальна оцінка - до 3 класу 3 ступеня «Шкідливі».

Відповідно до п. 17 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 07.05.2025, хронічне професійне захворювання (отруєння) виникло за наступних обставин: «Працюючи в підземних умовах шахти імені Колачевського гірником очисного забою, виконував весь комплекс робіт з очисного виймання корисних копалин.

В підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати транспортувальні засоби та засоби малої механізації для перемішення вантажів з причин технологічного обмеження робочого простору, перешкоджаючого їх застосування, характеризувалися фізичними навантаженнями.

Внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування. протягом тривалої дії підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони, рівень яких перевищував нормативні.

Відповідно до п. 18 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 07.05.2025 причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) є: важкість праці: періодичне перебування в незручній робочій позі 53,4 % часу зміни при допустимому значенні до 25%; перебування у вимушеній позі 10,6 % часу зміни при допустимому значенні до 10%; маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну 32 кг при допустимому значенні до 30 кг.

Хімічні фактори: концентрація кремнію діоксиду кристалічного за вмісту в пилу від 10 до 70% в повітрі робочої зони перевищувала гранично допустиму концентрацію в 2,3 рази (4,6 мт/м3 при ГДК 2,0 мг/м') відповідно до вимог «Державних медико-санітарних нормативів допустимого вмісту хімічних речовин у повітрі робочої зони», затверджених наказом Міністерства охорони здоров?я України від 09.07.2024 № 1192.

Відповідно до п. 12 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 07.05.2025 ОСОБА_1 працював в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві ПрАТ «ЦГЗК» , понад 19 років.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Крім того, статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до частин 1, 3 ст.13 Закону України "Про охорону праці", роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів,а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Так, відповідно до ч.ч. 1-4 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 07.05.2025 причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) є: важкість праці: періодичне перебування в незручній робочій позі 53,4 % часу зміни при допустимому значенні до 25%; перебування у вимушеній позі 10,6 % часу зміни при допустимому значенні до 10%; маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну 32 кг при допустимому значенні до 30 кг.

Хімічні фактори: концентрація кремнію діоксиду кристалічного за вмісту в пилу від 10 до 70% в повітрі робочої зони перевищувала гранично допустиму концентрацію в 2,3 рази (4,6 мт/м3 при ГДК 2,0 мг/м') відповідно до вимог «Державних медико-санітарних нормативів допустимого вмісту хімічних речовин у повітрі робочої зони», затверджених наказом Міністерства охорони здоров?я України від 09.07.2024 N? 1192 (а.с. 25).

Крім того, в п. 13 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 07.05.2025, зроблено висновок про наяність шкідливих умов праці, відповідно до якого, згідно інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі у нього хронічного професійного захворювання (отруення) від 17.09.2024 № ПС/1/16519-24, підготовленої Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, та відповідно до Державних санітарних норм та правил «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затверджених наказом Міністерства охорони здоров?я України від 08.04.2014 № 248, умови праці гірника очисного забою шахти іменіКолачевського ПрАТ «ЦГЗК» відносяться: по вмісту аерозолів фіброгенної дії в повітрі робочої зони - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; по рівню шуму - до 3 класу 3 ступеня «Шкідливі»; по важкості праці - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; по напруженості праці - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; загальна оцінка - до 3 класу 3 ступеня «Шкідливі».

Отже, роботодавець ПрАТ «ЦГЗК», під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

За таких обставин, спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди, у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити амбулаторний та стаціонарний курси лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Таким чином, судом вірно встановлено порушення ПрАТ «ЦГЗК» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійного захворювання, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що захворювання позивача, а саме: діагноз М54.17 радикулопатія, попереково крижовий відділ, відповідно до національного класифікатора НК 025:2021 «Класифікатор хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я», а саме М54.17, не належить до професійних захворювань, згідно переліку професійних захворювань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2000 р. № 1662, колегією суддів не приймається, оскільки, відповідно до Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи ( номер Витягу 125/25/1178/В, номер рішення 125/25/1178/Р від 04.07.2025)Захворювання отримані за час роботи на підприємстві відповідача були визнані професійними, тобто, такими, що були отримані по причині тривалої роботи на підприємстві відповідача.

Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 420 000,00 грн., суд виходив з обставин отримання шкоди позивачем, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивача, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активності позивача і необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість відновлення попереднього стану та відсоток втрати ним професійної працездатності, із встановленням інвалідності третьої групи.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Також, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Врахувавши вищевикладене, суд першої інстанції, прийнявши до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманих професійних захворювань, працю в шкідливих умовах праці протягом тривалого часу, а саме більше 19 років ( у період з 21.04.2005 по 05.06.2024), на ПрАТ «ЦГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів, що потягло втрату працездатності у загальному розмірі 50%, з визнанням позивача особою з інвалідністю третьої групи, що безумовно тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивача, вірно визначив розмір моральної шкоди у сумі 420 000 грн, що є справедливим у даній ситуації.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги, про те, що питання стягнення податків не може бути вирішено у цій справі, оскільки не є прерогативою цивільних судів, колегією суддів не приймаються, з наступних підстав.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV ПК України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).

Підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, зокрема, юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Відповідно до статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).

Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, чиним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21 та зазначено про те, що чиним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже, вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Отже, врахувавши вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув суму моральної шкоду без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов?язкових платежів.

При цьому, посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду колегією суддів не приймаються, оскільки вони не є ревалентними до даної справи, адже, в даному випадку позивачем ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди саме без утримання податків та інших обов`язкових платежів, а тому на суд покладено обов`язок розглянути ці вимоги та надати їм правову оцінку.

Крім того, колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в резолютивній частині рішення суду зазначено про стягнення моральної шкоди лише без утримання одного податку - ПДФО, так як вказане твердження є голослівним,адже, судом визначено розмір моральної шкоди - 420 000,00 грн.,без стягнення податків та обов`язкових платежів.

Не можна вважати прийнятними й доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції постанови Дніпровського апеляційного суду від 03.02.2026 по справі 208/1587/25, та постанови Дніпровського апеляційного суду від 23.09.2025 по справі № 180/836/25 оскільки при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує виключно висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо - збагачувальний" - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2026 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 14 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: