Ухвала

13 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 308/16819/22

провадження № 61-4746к26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 грудня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати в розмірі 7 453,79 грн, 3 % річних у розмірі 1 853,78 грн, пеню в розмірі 30 896,42 грн.

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 02 грудня 2024 року позов задовольнив. Стягнув із ТОВ «Закарпаттяенергозбут» на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат у розмірі 7 453,79 грн, 3 % річних у розмірі 1 853,78 грн станом на 01 травня 2023 року та пеню у розмірі 30 896,42 грн. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Закарпатський апеляційний суд постановою від 12 лютого 2026 року апеляційну скаргу ТОВ «Закарпаттяенергозбут» задовольнив частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 грудня 2024 року змінив, зменшив розмір стягнутої пені з ТОВ «Закарпаттяенергозбут» на користь ОСОБА_1 до 10 000,00 грн. У решті позовних вимог відмовив. В іншій частині рішення суду залишив без змін.

09 квітня 2026 року ТОВ «Закарпаттяенергозбут» через підсистему «Електронний суд» надіслало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 грудня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року у цій справі.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року у справі № 3-88/2021(209/21, 47/22, 77/23, 188/23), зокрема визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» встановлено, що з 01 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 328,00 грн.

Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2026 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328,00 грн х 250 = 832 000,00 грн).

Представник заявника в касаційній скарзі посилається на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики в питанні застосування положень підпункту 16 пункту 1 постанови НКРЕКП від 25 лютого 2022 року № 332 до категорії правовідносин, пов`язаних із нарахуванням та стягненням пені за договорами купівлі-продажу електричної енергії за «зеленим» тарифом, укладеними з власниками генеруючих установок приватних домогосподарств. На сьогодні ринок електричної енергії в Україні в умовах воєнного стану функціонує в особливому правовому та економічному режимі, що характеризується посиленим державним регулюванням, запровадженням тимчасових обмежень, спеціальних правил здійснення розрахунків, механізмів підтримки учасників ринку, які спрямовані на запобігання виникнення кризових явищ у даній сфері, зокрема недопущення фінансового колапсу його учасників. Неоднакове застосування судами зазначених положень, а також різні підходи до визначення правового статусу таких осіб та меж поширення на них дії відповідних регуляторних обмежень, зумовлюють необхідність формування чіткої та узгодженої правової позиції Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що наведені обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Проте представником заявника не наведено переконливих доводів стосовно того, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Також, представник заявника посилається на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та зазначає, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки вирішення цього питання має визначальне значення для забезпечення принципів правової визначеності, а також передбачуваності судової практики у значній кількості аналогічних спорів, що виникають у зв`язку з функціонуванням ринку електричної енергії в умовах воєнного стану. Також, справа має виняткове значення для скаржника, з огляду на те, що ТОВ «Закарпаттяенергозбут» протягом останніх трьох років було визначено відповідачем у значній кількості цивільних справах, де предметом позову було стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством, а також 3% річних та інфляційних втрат. ТОВ «Закарпаттяенергозбут» укладено договори купівлі-продажу за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством приблизно з 7000 власників генеруючих установок приватних домогосподарств. Відтак, внаслідок закріпленої судами попередніх двох інстанцій правової позиції у даній справі можливе створення передумов для повторного звернення як позивачів у зазначених справах, так і інших власників генеруючих установок приватних домогосподарств із новими позовними вимогами про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань, що, у свою чергу, призведе до істотного додаткового фінансового навантаження на скаржника та може негативно вплинути на його господарську діяльність і фінансову стабільність в умовах воєнного стану.

Вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси широкого кола фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України, тощо.

Проте касаційна скарга не містить належного обґрунтування, яке б свідчило про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи і вказувало б на те, що предмет спору у цій справі стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства.

Стосовно посилання на виняткове значення для заявника цієї справи, то слід зазначити, що оцінка судом «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Аналіз наведених у скарзі доводів не дає підстав для висновку про те, що вказана справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки незгода з оскаржуваними судовими рішеннями не свідчить про винятковість справи для заявника, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для останнього внаслідок прийняття такого судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 грудня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» про стягнення заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов