КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6892/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2026 року місто Київ

справа №761/48281/25

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2025 року про направлення справи за підсудністю, постановлену під головуванням судді Мальцева Д.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України, треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області, Бориспільський відділ державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права вільно обирати місце проживання з батьком таправа не бути розлученим з сім`єю батька,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив:

визнати за неповнолітнім ОСОБА_1 право вільно обрати місце проживання з батьком - ОСОБА_3 ;

визнати за неповнолітнім ОСОБА_1 право не бути розлученим проти його волі з сім`єю батька ОСОБА_3 ;

неповнолітній ОСОБА_1 безпосередньо робить офіційну заяву про те, що категорично заперечує проти проживання з матір`ю та досяг такого віку та рівня зрілості, при якому слід брати до уваги його думку, яка є вирішальною у зв`язку з досягненням 14-річного віку.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 передано на розгляд Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог посилався на те, що відповідно до принципу диспозитивності суд першої інстанції не мав права розглядати питання про визначення місця проживання позивача у зв`язку з тим, що це виходить за рамки предмету судового розгляду.

Вказував, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у реалізації неповнолітнім безумовного права на визначення підсудності за вибором позивача відповідно до ст.28 ЦПК України.

Зазначав, що судом не було взято до уваги, що ним у позовній заяві було вказано, що керуючись ч.15 ст.28 ЦПК України позивач обирає підсудність за місцем знаходження Міністерства закордонних справ України - Шевченківський районний суд міста Києва.

Посилався на те, що оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції необґрунтовано та протиправно дійшов висновку про відсутність правових підстав для визначення підсудності за вибором позивача відповідно до ст.28 ЦПК України, а також відсутності обґрунтування в позовній заяві щодо звернення саме до Шевченківського районного суду міста Києва.

Вважає, що передбачене ст.28 ЦПК України право обрати підсудність за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача є безумовним та не потребує виконання будь-яких інших умов, а подібні вимоги суду першої інстанції є безпідставними.

19 березня 2026 року від відповідача Міністерства юстиції України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Вказував, що Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем у даній справі.

Частиною 2 ст.369 ЦПК України визначено, що апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншому суду розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Передаючи дану справу на розгляд до Бориспільського міськрайонного суду Київської області, суд першої інстанції виходив з того, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 згідно з Єдиним державним демографічним реєстром є: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до юрисдикції Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Судом першої інстанції зазначено, що позовні вимоги не стосуються як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, пов`язаних з нерухомим майном, а тому не належать до правил виключної підсудності, при цьому, підстав для визначення підсудності за вибором позивача відповідно до ст.28 ЦПК України не вбачається, будь-якого обґрунтування в позовній заяві щодо звернення саме до Шевченківського районного суду міста Києва позивач не наводить.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.

Питання цивільної територіальної юрисдикції (підсудність) врегульовані у главі 2 «Цивільна юрисдикція» розділу І «Загальні положення» ЦПК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Статтею 27 ЦПК України визначено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Приписами ст.28 ЦПК Українивстановлено правила альтернативної підсудності.

Зокрема, відповідно до ч.15 ст.28 ЦПК Українипозови до кількох відповідачів, які проживаються або знаходяться в різних місцях, пред'являються за місцем проживання або місцезнаходження одного з відповідачів за вибором позивача.

Частиною 16 статті 28 ЦПК України визначено, що позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред'явлений в одному з двох і більше судів. Суд немає права обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач місцепроживанням/ місцезнаходженням відповідачів зазначив:

ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 , що за територіальною юрисдикцією (підсудністю) відноситься до юрисдикції Бориспільського міськрайонного суду Київської області;

Міністерства юстиції України: місто Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, що за територіальною юрисдикцією (підсудністю) відноситься до юрисдикції Печерського районного суду міста Києва;

Міністерства закордонних справ України: місто Київ, Михайлівська площа, 1, що за територіальною юрисдикцією (підсудністю) відноситься до юрисдикції Шевченківського районного суду міста Києва.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що відповідно до ч.15 ст.28 ЦПК України він обирає підсудність справи за місцезнаходження Міністерства закордонних справ України - Шевченківський районний суд міста Києва.

Таким чином, судом першої інстанції не взято до уваги те, що позовну заяву за вибором позивача подано до Шевченківського районного суду міста Києва за місцем знаходження співвідповідача Міністерства закордонних справ України, що є процесуальним правом ОСОБА_1 визначеним ЦПК України.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2025 року про передачу даної справи за підсудністю до Бориспільського міськрайонного суду Київської області є передчасною.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просив відповідно до ст.262 ЦПК України постановити окрему ухвалу за результатами виявлених порушень судом першої інстанції та виявлених недоліків в діяльності відповідного суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених ст.262 ЦПК України, може постановити окрему ухвалу.

Згідно з ч.1, 10 ст.262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов'язком суду.

А відтак, колегія суддів перевіривши доводи апелянта стосовно необхідності постановлення окремої ухвали, дійшла висновку про відсутність підстав для постановлення окремої ухвали на підставі ст.ст.262, 385 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: