УХВАЛА

Іменем України

23 березня 2026 року

м. Київ

справа № 759/3272/25

провадження № 61-3517ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокаткою Гук Альоною Юріївною, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 вересня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Міністерства оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Міністерства оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 07 серпня 2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивувала тим, що з серпня 2019 року з ОСОБА_3 проживали разом як дружина та чоловіка, однак шлюб між ними не був зареєстрований. Ще за життя він робив їй пропозицію щодо реєстрації шлюбу, на яку вона погодилася, вони планували своє весілля. 24 лютого 2022 року почалася збройна агресія російської федерації проти України і вони вирішили відкласти реєстрацію шлюбу до завершення війни, оскільки ОСОБА_3 призвали до лав Збройних Сил України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 загинув під час захисту Батьківщини внаслідок здійснення авіаційного удару військами російської федерації в населеному пункті Тарасівка Іллінської сільської громади Краматорського району Донецької області.

Зазначала, що факт її спільного проживання з померлим ОСОБА_3 підтверджується актом про фактичне проживання від 31 жовтня 2024 року № 477, який підписаний сусідами, консьєржем та затверджений директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-Житлобуд-2» (далі - ТОВ «Явір-Житлобуд-2»), з якого вбачається, що померлий ОСОБА_3 з 2019 року постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за адресою її реєстрації.

Стверджувала, що за час проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, займалися благоустроєм квартири, купували предмети домашнього побуту, подорожували як чоловік та дружина, а також всі свята проводили в колі родини та друзів. За весь час поки ОСОБА_3 перебував на військовій службі, він постійно підтримував зв`язок із нею та постійно пересилав їй кошти.

Враховуючи вищезазначене, позивачка просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням від 05 вересня 2025 року Святошинський районний суд міста Києва відмовив у задоволенні позову.

Своє рішення мотивував тим, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_3 у період із серпня 2019 року до 24 серпня 2024 року, ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків та інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у зазначений у позові період часу.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою від 19 лютого 2026 року Київський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Федченка В. В., а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 вересня 2025 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції вважав, що місцевий суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_3 у період із серпня 2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю, у зазначений у позові період часу.

Апеляційний суд вказав, що оцінивши докази, зокрема: спільні фотографії, переписки у месенджерах, історії з карткового рахунку, акт про фактичне проживання від 31 жовтня 2024 року, місцевий суд правильно вважав, що вони не підтверджують факт проживання позивачки однією сім`єю з ОСОБА_3 у період з 07 серпня 2019 року до 24 серпня 2024 року, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю.

Колегія суддів апеляційного суду зазначала, що акт про фактичне проживання від 31 жовтня 2024 року не містить жодних відомостей, на підставі яких, особи, що його підписали, встановили обставини щодо спільного проживання сторін однією сім`єю та ведення ними спільного господарства з 2019 року.

При цьому, суд апеляційної інстанції критично оцінив цей доказ, беручи до уваги, що рішення суду про розірвання попереднього шлюбу набрало законної сили лише 06 вересня 2019 року та з 24 лютого 2022 року ОСОБА_3 перебував у лавах Збройних Сил України і до моменту смерті, що виключало спільне проживання з позивачкою однією сім`єю за адресою вказаною у акті.

Апеляційний суд вважав, що історія карткового рахунку та спільні фотографії позивачки та ОСОБА_3 , наявність у позивачки договорів, укладених ОСОБА_3 , без доведення факту ведення спільного господарства не можуть свідчити про те, що між цими особами склались та мали місце протягом вказаного періоду усталені подружні відносини.

Також суд апеляційної інстанції зазначив про обґрунтовану оцінку місцевим судом показів свідків, які повідомили суду загальні, неконкретні обставини, які жодним чином не доводять факт проживання позивачки однією сім`єю з ОСОБА_3 у період з 07 серпня 2019 року до 24 серпня 2024 року.

Апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін, виходив з того, що доводи апеляційної скарги про наявність доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю позивачки з ОСОБА_3 у період з 07 серпня 2019 року до 24 серпня 2024 року зводяться до їх переоцінки.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що наявність у позивачки іншої точки зору на встановлені судом обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухваленого судом рішення та фактично зводиться до спонукання апеляційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивачки.

Узагальнені доводи касаційної скарги

18 березня 2026 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 , у інтересах якої діє адвокатка Гук А. Ю., звернулася з касаційною скаргою, просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 вересня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року.

Як на підставу касаційного оскарження, посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України (суди попередніх інстанцій не врахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 25 вересня 2024 року у справі № 461/8250/20, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19).

Також ОСОБА_1 , у інтересах якої діє адвокатка Гук А. Ю., зазначає, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, а саме не надали оцінку наданим позивачкою доказам.

Процесуальні передумови вирішення судом питання про відмову у відкритті касаційного провадження

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя

статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів (частина п`ята статті 394 ЦПК України).

За приписами частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, аналізу змісту оскаржених судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для виникнення сумнівів щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм права.

Встановлені судами обставини

Із 19 жовтня 2012 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який рішенням від 07 серпня 2019 року Святошинський районний суд міста Києва розірвав. Рішення набрало законної сили 06 вересня 2019 року.

ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія-електрика.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29 серпня 2024 року № 700 солдат ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув під час виконання обов`язків військової служби, в результатів воєнних (бойових) дій, при здійсненні заходів щодо відсічі та стримування військової агресії російської федерації та під час захисту Батьківщини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26 вересня 2024 року № 275 солдата ОСОБА_3 виключено з 24 серпня 2024 року зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, у зв`язку зі смертю. Цим наказом закріплено, що смерть ОСОБА_3 настала під час виконання бойового завдання в районі бойових дій і пов`язана із захистом Батьківщини, державного суверенітету та територіальної цілісності України, відбиттям російської збройної агресії в умовах воєнного стану, та ухвалено до виплати дочці загиблого ОСОБА_2 певні кошти, що підлягали до виплати загиблому за життя.

Факт смерті ОСОБА_3 29 серпня 2024 року посвідчено Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що складено відповідний актовий запис № 14542.

03 вересня 2024 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартич Є. В. завела спадкову справу № 9/2024 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та 17 березня 2025 року видала ОСОБА_2 (дочка ОСОБА_3 від першого шлюбу) свідоцтво про право на спадщину за законом на майно спадкодавця ОСОБА_3 , а саме на: забезпечувальний платіж у сумі 981 500,00 грн за попереднім договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 ; забезпечувальний платіж в сумі 981 500,00 грн за попереднім договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 ; автомобіль марки HYUNDAI модель GETZ, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 ; гараж № НОМЕР_3 з підвалом, цегляний, в Обслуговуючому кооперативі «Автогаражне товариство «БЕРІЗКА-1» (далі - ОК «АТ «БЕРІЗКА-1»), що знаходиться за адресою: Київська область, Бучанський район, село Софіївська Борщагівка; земельну ділянку № НОМЕР_3 , площею 0,0038 га в ОК «АТ «БЕРІЗКА-1», що знаходиться за адресою: Київська область, Бучанський район, село Софіївська Борщагівка (кадастровий номер :01:001:0234).

Сповіщення сім`ї від 26 серпня 2024 року № 1-7 про смерть ОСОБА_3 направлено його брату - ОСОБА_5 .

Згідно з випискою за банківським рахунком у ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з квітня 2022 року регулярно перераховував позивачці кошти.

Відповідно до акта про фактичне проживання від 31 жовтня 2024 року, складеного ТОВ «Явір-Житлобуд-2», ОСОБА_3 проживав за адресою: АДРЕСА_1 з 2019 року.

Із фотознімків суди встановили, що позивачка разом із ОСОБА_3 проводили спільно час, подорожували, святкували свята у колі друзів.

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (давні друзі ОСОБА_3 ), засвідчили у місцевому суді, що всі свої заощадження, правовстановлюючі документи на майно та інші особисті документи покійний ОСОБА_3 зберігав у друзів та у схованці, про яку на випадок своєї загибелі дав розпорядження повідомити доньку ОСОБА_2 , що і було виконано. Ці ж свідки під присягою пояснили, що ОСОБА_3 дійсно перебував у тривалих відносинах з ОСОБА_1 , проте наміру створити разом з нею сім`ю не мав, через сумніви в доцільності такого кроку, що засновані на наявності у ОСОБА_1 певних неприйнятних для нього рис характеру та небажанні взяти на себе відповідальність щодо малолітньої дитини ОСОБА_1 від попереднього шлюбу, постійним місцем проживання ОСОБА_3 була батьківська квартира, яку він ділив з братом.

Свідки з боку позивачки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що розцінювали відносини ОСОБА_3 та ОСОБА_1 сімейними, пославшись на свої спостереження під час спільного дозвілля, спільних подорожей, тощо. ОСОБА_10 також підтвердила доводи позивачки про те, що у 2021 році вона допомагала ОСОБА_3 придбати каблучку з метою зробити пропозицію ОСОБА_1 вийти за нього заміж.

Консьєржка будинку, в якому постійно проживає позивачка - ОСОБА_11 , опитана як свідок пояснила, що вважала ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подружжям, виходячи з того, що постійно бачила їх разом, та з відношення один до одного та до дитини ОСОБА_1 .

Мати позивачки ОСОБА_12 пояснила в суді, що дочка підтримувала відносини з ОСОБА_3 з 2017 року, вони час від часу приїжджали до неї в гості, їй було відомо від дочки про їх заручини, ОСОБА_13 у всьому підтримував дочку.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пункт 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлює, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

У справі, що переглядається, на підтвердження позовних вимог, а саме факту проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю у період з серпня 2019 року до 24 серпня 2024 року, позивачка надала суду такі докази: спільні фотографії, переписки у месенджерах, історію з карткового рахунку, акт про фактичне проживання від 31 жовтня 2024 року, договір від 02 вересня 2022 року № C115VV271-06N-02092022 про переведення прав та обов'язків за договором купівлі-продажу майнових прав на машиномісце; договір від 10 лютого 2023 року № СТ15.ММ246-06N-10022023-ВП про відступлення прав та переведення обов'язків за договором купівлі-продажу майнових прав на машиномісце, попередній договір купівлі-продажу квартири від 25 березня 2021 року, попередній договір купівлі-продажу квартири від 25 березня 2021 року, які були укладені ОСОБА_14 ; свідоцтво про реєстрацію права власності на автомобіль на ім'я ОСОБА_1 .

Також у суді першої інстанції були допитані свідки як зі сторони позивачки, так і зі сторони відповідачки.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина шоста статті 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Частина перша статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку про те, позивачка не довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_3 у період з серпня 2019 року до 24 серпня 2024 року, ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю, у зазначений у позові період часу.

Суд апеляційної інстанції виснував, що оскаржене судове рішення місцевого суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскарженого судового рішення - без змін.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 25 вересня 2024 року у справі № 461/8250/20, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, Верховний Суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, на яку посилався заявник у касаційній скарзі, зазначила що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

У постановівід 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц Верховний Суд вказав: «Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. У статті 57 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів».

Аналогічні висновки щодо застосування норма права у подібних правовідносинах містяться в постановах Верховного Суду:від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 25 вересня 2024 року у справі № 461/8250/20, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.

У постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, Верховний Суд зазначає: «Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин».

«Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства» (постанова Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16).

У постанові від 09 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 Верховний Суд зазначив, що «для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо».

Місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про те, позивачка не довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_3 у період із серпня 2019 року до 24 серпня 2024 року, ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю, у зазначений у позові період часу.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень попередніх інстанцій свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди попередніх інстанцій розглянули справу відповідно до такого висновку.

Доводи касаційної скарги хоча й містять посилання на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, проте фактично зводяться до незгоди позивачки зі здійсненою судами оцінкою доказів.

Втім, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів і, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

З огляду на викладене підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилася.

Доводи касаційної скарги про ненадання судами попередніх інстанцій оцінки поданим доказам, є безпідставними та не підлягають аналізу, оскільки пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України залежить від обґрунтованості інших заявлених у касаційній скарзі підстав зокрема, пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, обґрунтованість якого у цій справі судом не встановлена.

Таким чином, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди під час вирішення справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокаткою Гук Альоною Юріївною, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 вересня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Міністерства оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Мартєв С. О. Карпенко І. М. Фаловська