Дата документу 23.03.2026
Справа № 501/5885/25
06 березня 2026 року Чорноморський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,
за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за
відповідача: ОСОБА_2
предмет та підстави позову: про виділення в натурі частки нерухомого майна
учасники справи не з`явились
І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача
ОСОБА_1 24.12.2025 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки нерухомого майна, згідно якого просить суд:
- виділити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в натурі у власність в самостійний об`єкт нерухомого майна 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у складі приміщень, будівель та споруд: кухні 1-1 площею 13,0 кв.м., житлової кімнати 1-2 площею 22,0 кв.м., житлової кімнати 1-3 площею 10,4 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 20,6 кв.м. (загальною площею 66,0 кв.м., житловою площею 53,0 кв.м.); сараїв літ. «Б», «Ж», вбиральні літ. «Г», котельні літ. «Д», навісу літ. «Е», літньої душової літ. «И», споруд № 2-5, І;
- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обгрунтовано тим, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування № 1-3138 від 05.09.1991, зареєстрованого в Іллічівському БТІ 13.11.1991 та свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-950 від 07.11.2023 належить 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно наявної у позивача інформації, інша 1/2 частка вказаного будинку з господарськими будівлями та спорудами на підставі договору купівлі-продажу № 1-2668 від 02.10.1980 належать відповідачу ОСОБА_2 .
З метою приватизації частини земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні позивача, вона зверталась до Чорноморської міської ради Одеської області та отримала усне пояснення про те, що не має змоги це зробити, оскільки її частина не виділена в натурі документально.
Тобто, позивач фактично позбавлена можливості реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України.
Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до договору дарування №1-3138 від 05.09.1991, технічного паспорту, виготовленого 21.11.2025 ФОП ОСОБА_3 , 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка належить позивачу ОСОБА_1 , фактично складається з наступних приміщень, будівель та споруд: кухні 1-1 площею 13,0 кв.м, житлової кімнати 1-2 площею 22,0 кв.м., житлової кімнати 1-3 площею 10,4 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 20,6 кв.м. (загальною площею 66,0 кв.м., житловою площею 53,0 кв.м.); сараїв літ. «Б», «Ж», вбиральні літ. «Г», котельні літ. «Д», навісу літ. «Е», літньої душової літ. «И», споруд № 2-5, І.
Позивач має необхідність виділити в натурі свою частину будинку в самостійний об`єкт нерухомого майна документально, але, оскільки вказана частина будинку є об`єктом права спільної часткової власності, для виділення її внатурі необхідна згода всіх співвласників житлового будинку. Однак, через особисті непорозуміння та наявність конфлікту між співвласниками вказаного житлового будинку, можливості отримати згоду від всіх співвласників та вирішити питання про виділення в натурі частини зазначеного нерухомого майна мирним шляхом немає.
Оскільки власники будинку вже на протязі тривалого часу фактично користуються своїми відокремленими частинами житлового будинку, які мають окремі виходи, між ними утворений фактичний порядок їх користування, то виділити майно в натурі можливо.
За таких обставин позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Відповідач відзиву на позов не надав.
ІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Протоколом автоматичного розподілу від 24.12.2025 матеріали справи розподілено на розгляд судді Петрюченко М.І. (а.с.19).
Ухвалою суду від 08.12.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с.24-25).
Ухвалою суду від 09.02.2026 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.52).
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування №1-3138 від 05.09.1991, зареєстрованого в Іллічівському БТІ 13.11.1991 та свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-950 від 07.11.2023 належить 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-10).
Відповідно до договору дарування №1-3138 від 05.09.1991, технічного паспорту, виготовленого 21.11.2025 ФОП ОСОБА_3 , 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка належить позивачу ОСОБА_1 , фактично складається з наступних приміщень, будівель та споруд: кухні 1-1 площею 13,0 кв.м, житлової кімнати 1-2 площею 22,0 кв.м., житлової кімнати 1-3 площею 10,4 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 20,6 кв.м. (загальною площею 66,0 кв.м., житловою площею 53,0 кв.м.); сараїв літ. «Б», «Ж», вбиральні літ. «Г», котельні літ. «Д», навісу літ. «Е», літньої душової літ. «И», споруд № 2-5, І (а.с.11-18).
Відповідно до висновку експерта №1094/2026 від 22.01.2026 (а.с.32-43):
- враховуючи існуюче об`ємно-планувальне рішення, площі приміщень, при дотриманні вимог діючих нормативно-правових актів у галузі будівництва, тощо можливо виділити в натурі у власність ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в натурі у власність в самостійний об`єкт нерухомого майна 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у складі приміщень, будівель та споруд: кухні 1-1 площею 13,0 кв.м., житлової кімнати 1-2 площею 22,0 кв.м., житлової кімнати 1-3 площею 10,4 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 20,6 кв.м. (загальною площею 66,0 кв.м., житловою площею 53,0 кв.м.); сараїв літ. «Б», «Ж», вбиральні літ. «Г», котельні літ. «Д», навісу літ. «Е», літньої душової літ. «И», споруд № 2-5, І.
ІV. Оцінка Суду.
Нормами чинного законодавства України визначено, що правовий режим спільної власності визначається нормами Цивільного кодексу України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною власністю здійснюється за згодою всіх її власників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (ч.2 ст.318 ЦК України).
Відповідно до ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Згідно із ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Згідно зі ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Співвласникам, як і кожному окремому власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності.
Отже, право спільної часткової власності - це право двох і більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися, розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Відповідно до ст.ст.358, 364 ЦК України кожен із співвласників спільної власності має право на виділ у натурі частки, що є у спільній власності.
У частинах першій, третій статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Якщо один із співвласників виявив бажання, незалежно від його мотивів, здійснити поділ майна в натурі, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладення договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту.
Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своєї частки в ньому, то здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яке відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.
Як роз`яснено в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян /зі змінами/, у спорах про поділ в натурі учасникам спільної часткової власності, може бути виділено відокремлену частину майна, що є спільною частковою власністю, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.
Відповідно до п.6 вищенаведеної постанови при вирішенні справ про виділ в натурі часток, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину.
Визначальним для виділу частки або поділу майна, що є спільною частковою власністю в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування даним майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування №1-3138 від 05.09.1991, зареєстрованого в Іллічівському БТІ 13.11.1991 та свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-950 від 07.11.2023 належить 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-10).
Відповідно до договору дарування №1-3138 від 05.09.1991, технічного паспорту, виготовленого 21.11.2025 ФОП ОСОБА_3 , 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка належить позивачу ОСОБА_1 , фактично складається з наступних приміщень, будівель та споруд: кухні 1-1 площею 13,0 кв.м, житлової кімнати 1-2 площею 22,0 кв.м., житлової кімнати 1-3 площею 10,4 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 20,6 кв.м. (загальною площею 66,0 кв.м., житловою площею 53,0 кв.м.); сараїв літ. «Б», «Ж», вбиральні літ. «Г», котельні літ. «Д», навісу літ. «Е», літньої душової літ. «И», споруд № 2-5, І (а.с.11-18).
Відповідно до висновку експерта №1094/2026 від 22.01.2026 (а.с.32-43):
- враховуючи існуюче об`ємно-планувальне рішення, площі приміщень, при дотриманні вимог діючих нормативно-правових актів у галузі будівництва, тощо можливо виділити в натурі у власність ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в натурі у власність в самостійний об`єкт нерухомого майна 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у складі приміщень, будівель та споруд: кухні 1-1 площею 13,0 кв.м., житлової кімнати 1-2 площею 22,0 кв.м., житлової кімнати 1-3 площею 10,4 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 20,6 кв.м. (загальною площею 66,0 кв.м., житловою площею 53,0 кв.м.); сараїв літ. «Б», «Ж», вбиральні літ. «Г», котельні літ. «Д», навісу літ. «Е», літньої душової літ. «И», споруд № 2-5, І.
Враховуючи, що частка позивача складається із конкретних приміщень, які ізольовані від приміщень відповідача; приміщення відповідача також відокремлені; з урахуванням наведених норм законодавства, суд вважає, що позов щодо виділу частки із спільної часткової власності підлягає задоволенню.
Згідно ч.2 ст.367 ЦК України, у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Згідно з нормами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.
Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки нерухомого майна - задовольнити повністю.
Виділити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в натурі у власність в самостійний об`єкт нерухомого майна 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у складі приміщень, будівель та споруд: кухні 1-1 площею 13,0 кв.м., житлової кімнати 1-2 площею 22,0 кв.м., житлової кімнати 1-3 площею 10,4 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 20,6 кв.м. (загальною площею 66,0 кв.м., житловою площею 53,0 кв.м.); сараїв літ. «Б», «Ж», вбиральні літ. «Г», котельні літ. «Д», навісу літ. «Е», літньої душової літ. «И», споруд № 2-5, І.
Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним-процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним-процесуальним кодексом України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя Чорноморського міського
Суду Одеської області М.І.Петрюченко