ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 381/1682/23

провадження № 61-11775св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Білоцерківське лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Білоцерківське лісове господарство»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Білоцерківське лісове господарство» на постанову Київського апеляційного суду від 22 липня

2024 рокуу складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В.,

Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Білоцерківське лісове господарство» (далі -

ДП «Білоцерківське лісове господарство») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку добровольця територіальної оборони.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 2000 року працював

в Державному підприємстві «Фастівське лісове господарство» (далі -

ДП «Фастівське лісове господарство» ) на посаді майстра лісу. 21 жовтня

2021 року наказом Державного агентства лісових ресурсів України було припинено діяльність ДП «Фастівське лісове господарство» шляхом реорганізації, а саме приєднання до ДП «Білоцерківське лісове господарство», де він продовжував працювати.

Позивач вказував, що 24 лютого 2022 року, після повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, він став на захист Батьківщини.

28 березня 2022 року між ним і командиром добровольчого формування ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 було укладено контракт добровольця територіальної оборони. З моменту підписання контракту він набув статусу добровольця територіальної оборони і на нього поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 119 КЗпП України (пункт 3 контракту від 28 березня

2022 року). Цей контракт є строковий та укладався на три роки (пункт 5 контракту від 28 березня 2022 року).

Про підписання контракту добровольця територіальної оборони позивач відразу по телефону повідомив роботодавця, а саме лісничого

ОСОБА_3 , та в подальшому, у квітні 2022 року, передав копії підтверджуючих документів, копію контракту та графіка чергувань на квітень 2022 року помічнику лісничого ОСОБА_4 .

З квітня 2022 року до лютого 2023 року ОСОБА_1 щомісяця передавав помічнику лісничого ОСОБА_4 документи, що підтверджують несення служби добровольця та його добову завантаженість.

28 жовтня 2022 року Державне агентство лісових ресурсів України видало наказ № 943 «Про припинення ДП «Білоцерківське лісове господарство» та затвердження складу Комісії з припинення».

04 листопада 2022 року ДП «Білоцерківське лісове господарство» видало наказ № 253 «Про оголошення наказу Держлісагентства від 28 жовтня

2022 року № 943», яким всім працівникам ДП «Білоцерківське лісове господарство», в тому числі і ОСОБА_1 , було доведено до відома та ознайомлено під підпис з наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 28 жовтня 2022 року № 943. В пункті 2 наказу від 04 листопада 2022 року № 253 зазначено: «Про затвердження штатного розпису та структури Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» працівників буде повідомлено додатково».

06 лютого 2023 року позивачу зателефонував керівник лісничий

ОСОБА_3 і повідомив, що виникла проблема з документами, у зв`язку

з чим йому необхідно терміново зв`язатися з юристом ДП «Білоцерківське лісове господарство», що він і зробив, але відповіді від останнього не отримав.

07 лютого 2023 року на рахунок позивача відбулось зарахування значної суми коштів з відміткою «Зарахування заробітної плати». Враховуючи той факт, що йому не було невідомо цільове призначення коштів та причини їх виплати, оскільки він, починаючи з квітня 2022 року, заробітну плату не отримував, на адресу ДП «Білоцерківське лісове господарство» було направлено адвокатський запит.

Із відповіді ДП «Білоцерківське лісове господарство» він дізнався, що відповідно до наказу від 30 грудня 2022 року № 396-К «Про переведення працівників» всіх працівників було повідомлено про переведення на відповідні посади філії «Білоцерківське лісове господарство», за їх згодою, про що свідчать особисті підписи працівників. В додатку до наказу

ДП «Білоцерківське лісове господарство» від 30 грудня 2022 року № 396-К відсутній його підпис, який би свідчив про згоду працівника на продовження роботи в змінених істотних умовах праці, тому його, майстра лісу Фастівського лісництва, звільнено з роботи 07 лютого 2023 року.

Такі дії ДП «Білоцерківське лісове господарство» позивач вважав незаконними та такими, що порушують його права, оскільки для введення на підприємстві зміни істотних умов праці роботодавцем видається наказ про зміну в організації виробництва та праці по підприємству; наказ про зміну істотних умов праці; письмове попередження працівникам про нові умови праці.

Однак позивача не було повідомлено про зміну істотних умов праці, жодних документів з цього приводу він від ДП «Білоцерківське лісове господарство» не отримував. Ні усно, ні письмово позивач не відмовлявся від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці та будь-яких заяв з цього приводу відповідачу не надавав.

Посилаючись на те, що його звільнення було проведено з порушенням норм трудового законодавства, позивач вважав, що в силу статті 235 КЗпП України відповідач повинен поновити його на попередній роботі та виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Крім того, позивач вказував на безпідставні дії відповідача щодо ненараховування та невиплати йому середнього заробітку з 01 квітня

2022 року до 07 лютого 2023 року, що становить 223 робочих дні, обґрунтовуючи вимогу позову в цій частині тим, що на добровольця, який уклав контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військослужбовців та членів їх сімей» та статтею 119 КЗпП України.

Проте, незважаючи на визначену норму трудового законодавства, відповідач припинив з 01 квітня 2022 року нарахування та виплату позивачу заробітної плати.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ голови комісії з припинення ДП «Білоцерківське лісове господарство» від 07 лютого 2023 року № 397-К «Про звільнення

ОСОБА_1 »; поновити його на посаді майстра лісу Фастівського лісництва ДП «Білоцерківське лісове господарство»; стягнути з ДП «Білоцерківське лісове господарство» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення (з 07 лютого 2023 року) до дня ухвалення рішення; стягнути з ДП «Білоцерківське лісове господарство» на його користь середній заробіток за період з 01 квітня 2022 року до

07 лютого 2023 року, що становить 176 004,98 грн.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2023 року замінено ДП «Білоцерківське лісове господарство» його правонаступником - Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» в особі філії «Білоцерківське лісове господарство».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від

13 листопада 2023 року позов залишено без задоволення.

Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції зазначив, що у зв`язку з ненаданням згоди позивача на продовження роботи

у зв`язку зі зміною істотних умов праці, про що позивача було повідомлено за три місяці, відповідно до статті 32 КЗпП України, відповідач правомірно звільнив позивача з роботи на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України з підстав відмови від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, а отже наказ від 07 лютого 2023 рок № 397-к є законним, оскільки прийнятий з дотриманням вимог положень КЗпП України,

а звільнення позивача проведено з дотриманням вимог закону про працю.

Суд вказав, що не підлягають задоволенню також позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними від позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку добровольця територіальної оборони, суд першої інстанції, відмовляючи в їх задоволенні, врахував, що з моменту підписання контракту від 28 березня 2022 року позивач набув статус добровольця територіальної оборони.

Оскільки частина перша статті 119 КЗпП України не містить посилання на виконання державних або громадських обов`язків саме добровольцями, які уклали контракт, а також не визначає, які державні або громадські обов`язки покладаються на працівника, тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що немає обґрунтованих підстав застосовувати до добровольців територіальної оборони, які уклали контракт, частину першу статті 119 КЗпП України в частині збереження заробітку.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що порядок утворення, комплектування, функціонування, підстави та порядок розформування добровольчих формувань територіальних громад визначаються Законом України «Про основи національного спротиву» від 16 липня 2021 року № 1702 та Положенням про добровольчі формування територіальних громад, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1449.

Пунктом 3 Форми контракту добровольця територіальної оборони передбачено, що на добровольця територіальної оборони, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 119 КЗпП України.

У разі залучення ОСОБА_1 до виконання завдань, поставлених командиром Фастівської ДФТГ, у робочі години, для отримання оплати середнього заробітку відповідно до частини першої статті 119 КЗпП України йому необхідно отримати довідку та надати її за місцем свого розташування.

Такі докази ОСОБА_1 не надав.

У зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 об`єктивних та неупереджених доказів про залучення його у ДФ Фастівської ТГ № 1 до виконання державних та громадських обов`язків у робочий час згідно з вимогами чинного законодавства, суд першої інстанції, керуючись частиною першою статті 23 Закону України «Про національний спротив», дійшов висновку, що фінансування та матеріально-технічне забезпечення національного спротиву здійснюється не за рахунок роботодавця, а за рахунок і в межах коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, а також з інших не заборонених законодавством України джерел.

Додатковим рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2023 року стягнено з ОСОБА_1 на користь Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»

в особі філії «Білоцерківське лісове господарство» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 37 000,00 грн.

Врахувавши складність справи та об`єм наданих послуг адвокатом відповідача, взявши до уваги те, що позов залишено без задоволення, суд вбачав наявність обґрунтованих підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Білоцерківське лісове господарство» судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 37 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від

13 листопада 2023 року і додаткове рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ голови комісії з припинення

ДП «Білоцерківське лісове господарство» від 07 лютого 2023 року № 397-К про звільнення ОСОБА_1 з посади майстра лісу Фастівського лісництва на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра лісу Фастівського лісництва ДП «Білоцерківське лісове господарство» з 07 лютого 2023 року.

Стягнено з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Білоцерківське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 361 842,67 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що на підставі наданих сторонами доказів, які були досліджені судом, встановлено, що звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктом 6 статті 36 КЗпП України, проведено відповідачем всупереч вимогам трудового законодавства. Матеріалами справи підтверджується та не спростовано відповідачем, що на час затвердження структури і чисельності філії «Білоцерківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до штату вказаної установи входила посада майстра лісу, яку обіймав позивач на підприємстві ДП «Білоцерківське лісове господарство», а тому саме на такій посаді підлягав продовженню трудовий договір із ОСОБА_1 , оскільки мала місце саме реорганізація установи роботодавця, а трудовий договір із позивачем був чинним і не припиненим. Жодних доказів відмови ОСОБА_1 від переведення на посаду майстра лісу до філії «Білоцерківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», яка за своїми функціональними обов`язками повністю відповідала посаді позивача, яку він обіймав в ДП «Білоцерківське лісове господарство», відповідачем до суду не надано.

Дійшовши висновку, що звільнення позивача відбулося із порушенням норм трудового законодавства, що є підставою для його поновлення на роботі, апеляційний суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що між сторонами тимчасово були припинені трудові відносини і, починаючи з 01 квітня 2022 року,

у відповідача не було обв`язку забезпечувати позивача роботою та заробітною платою, а у позивача - обов`язку виконання роботи за укладеним трудовим договором. Тому гарантія, передбачена частиною першою статті 119 КЗпП України, на нього не розповсюджується, з огляду на призупинення дії трудового договору, а відтак позовні вимоги позивача про стягнення з ДП «Білоцерківське лісове господарство» на його користь середнього заробітку за період з 01 квітня 2022 року до 07 лютого 2023 року, що становить 176 004,98 грн, задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

20 серпня 2024 року Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Білоцерківське лісове господарство» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2024 року та залишити в силі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року та додаткове рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2023 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що Київський апеляційний суд не правильно застосував до досліджуваних відносин частину четверту статті 36 КЗпП України. У справі, що розглядається, звільнення позивача відбулося не

з підстав припинення трудового договору внаслідок реорганізації підприємства, а з підстав того, що у зв`язку з реорганізацією підприємства шляхом приєднання до новоствореного Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» змінювалися істотні умови праці (розмір оплати праці, розмір пільг, режим роботи) і на продовження роботи із зміненими істотними умовами праці необхідна була згода працівника, яку останній не надав. Заявник звертає увагу на те, що переведення працівника до іншого підприємства внаслідок реорганізації підприємства (у випадку, що розглядається - приєднання до новоствореного підприємства) вважається переведенням та потребує згоди працівника. Відповідач надав докази, якими підтверджуються очікувані зміни істотних умов праці працівників внаслідок реорганізації підприємства (зміни розміру оплати праці, розміру пільг, режиму роботи). В матеріалах справи є докази, які підтверджують те, що роботодавець вчиняв усі необхідні дії для попередження ОСОБА_1 про заплановані зміни істотних умов праці, пропонував йому перейти на роботу із зміненими умовами праці, так і підтверджують обставини свідомого нехтування ОСОБА_1 обов`язків працівника, що роботодавець розцінив як відмову від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 травня 2020 року в справі № 761/11887/15-ц, від 12 серпня 2020 року в справі

№ 161/1147/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Фастівського міськрайонного суду Київської області.

02 жовтня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У касаційній скарзі немає аргументів щодо незгоди з постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку добровольця територіальної оборони, а тому оскаржуване судове рішення відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в цій частині в касаційному порядку не переглядається.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 з 07 вересня 2009 року працював у ДП «Фастівський лісгосп» на посаді лісника, з 01 квітня 2010 року переведений на посаду майстра лісу.

21 жовтня 2021 року наказом Державного агентства лісових ресурсів України припинено діяльність ДП «Фастівське лісове господарство» шляхом реорганізації, а саме приєднання до ДП «Білоцерківське лісове господарство».

З 01 лютого 2022 року ДП «Фастівське лісове господарство» реорганізовано шляхом приєднання до ДП «Білоцерківське лісове господарство» та ОСОБА_1 продовжив працювати у ДП «Білоцерківське лісове господарство» на цій же посаді, з такими ж умовами праці, про що вказують записи у трудовій книжці.

28 березня 2022 року між позивачем і командиром добровольчого формування Фастівської міської територіальної громади № 1 укладено контракт добровольця територіальної оборони.

Про підписання контракту добровольця територіальної оборони позивач телефоном повідомив роботодавця, а саме лісничого ОСОБА_3 , та

в подальшому, в квітні 2022 року, передав копію контракту та графік чергування на квітень 2022 року помічнику лісничого ОСОБА_4

11 квітня 2022 року лісничий Фастівського лісництва ОСОБА_3 , помічник лісничого ОСОБА_4 , старший майстер ОСОБА_5 , майстер лісу обходу № 4 ОСОБА_1 склали акт про те, що у зв`язку

з перебуванням у лавах територіальної оборони майстра лісу обходу № 4 ОСОБА_1 матеріально відповідальним за обхід № 4 стає старший майстер ОСОБА_5 .

Відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України від

28 жовтня 2022 року № 943 ДП «Білоцерківське лісове господарство» припинено шляхом реорганізації, а саме приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Визначено термін припинення ДП «Білоцерківське лісове господарство» до 20 січня

2023 року (пункт 6 наказу). Визначено, що Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником прав та обо'язків ДП «Білоцерківське лісове господарство».

04 листопада 2022 року голова комісії з припинення ДП «Білоцерківське лісове господарство» видав наказ № 253 «Про оголошення наказу Держлісагентства від 28 жовтня 2022 року № 943», в якому визначено керівникам структурних підрозділів довести до відома та ознайомити (згідно

з додатком № 1) всіх підлеглих працівників під підпис з наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 28 жовтня 2022 року № 943. У пункті 2 наказу № 253 зазначено, що про затвердження штатного розпису та структури Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» працівників буде повідомлено додатково.

З наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 28 жовтня

2022 року № 943 під підпис ОСОБА_1 ознайомлений, що підтверджується додатком № 1 до наказу № 253.

Під час судового розгляду справи ОСОБА_1 вказував на те, що він не відмовлявся від переведення на відповідну посаду до філії «Білоцерківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Відповідно до наказу голови комісії з припинення ДП «Білоцерківське лісове господарство» від 30 грудня 2022 року № 396-к працівників ДП «Білоцерківське лісове господарство» переведено на відповідні посади філії «Білоцерківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 01 січня 2023 року згідно

з додатком № 1.

За переліком додатка № 1, що є продовженням наказу від 30 грудня 2022 року № 396-к, в ньому зазначений, у тому числі, ОСОБА_1 за посадою майстер лісу.

Стороною відповідача на підтвердження відмови ОСОБА_1 від написання заяви про переведення на відповідну посаду філії «Білоцерківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» надано акт комісії від 30 грудня 2022 року, що затверджений головою комісії з припинення ДП «Білоцерківське лісове господарство» Гринчій В. П.

Рапортом від 06 лютого 2023 року лісничий ОСОБА_3 повідомив голову комісії з припинення ДП «Білоцерківське лісове господарство»

ОСОБА_6 про те, що з ОСОБА_1 неможливо врегулювати трудові відносини з питання переведення на роботу із зміненими істотними умовами праці, про що також складено комісійний акт від 07 лютого 2023 року.

Наказом голови комісії з припинення ДП «Білоцерківське лісове господарство» від 07 лютого 2023 року № 397-К ОСОБА_1 звільнено

з роботи на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від проходження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Із відповіді Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Білоцерківське лісове господарство» від 03 березня 2023 року № 429 відомо, зокрема, що в додатку до наказу ДП «Білоцерківське лісове господарство» від 30 грудня 2022 року № 396-к «Про переведення працівників» відсутній підпис ОСОБА_1 , який би свідчив про згоду вказаного працівника на продовження роботи в змінених істотно умовах праці.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає.

Надаючи оцінку заявленими вимогам в межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Статтею 32 КЗпП України врегульовані питання переведення працівника на іншу роботу та зміни істотних умов праці.

Так, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша цієї статті).

Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами

в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше як до запровадження таких умов у період дії воєнного стану.

З аналізу норм частини третьої статті 32 КЗпП України слідує, що у разі, коли роботодавець лише за умов зміни в організації виробництва та праці планує змінити систему та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановити або скасувати неповний робочий час, суміщення професій, зміну розрядів або найменування посад, він має попередити працівника про це. Попереджаючи працівника про таку зміну істотних умов праці, роботодавець має чітко зазначити, які саме істотні умови праці зміняться, оскільки саме конкретизація змін істотних умов праці у попередженні дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання, чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем.

Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.

Частиною четвертою статті 32 КЗпП України передбачено, що у випадку, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва

і праці, які не супроводжуються скороченням чисельності чи штату працівників.

Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна зміні в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, звільнення у зв`язку із чим може мати місце на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Тобто при зміні істотних умов праці, посада, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового

договору - система та розмір оплати праці, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів

і найменування посад без зміни трудової функції тощо, тобто зміни, які ведуть до звуження чи розширення трудової функції працівника за укладеним з ним трудовим договором, дія якого продовжується.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22 травня

2019 року у справі № 601/1513/18 (провадження № 61-2741св19), від

02 жовтня 2019 року у справі № 752/346/18 (провадження № 61-13072св19), від 25 січня 2023 року у справа № 455/1378/18 (провадження № 61-7964св22).

Звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, зумовленою відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням згоди щодо продовження дії трудового договору (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 761/11887/15-ц).

Зміна істотних умов праці відбувається за тією самою посадою, у тій самій установі, де працівник працював до такої зміни. Про визначену частиною третьою статті 32 КЗпП України зміну істотних умов праці та, відповідно, припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України можливо говорити тоді, коли посада працівника не скорочується,

а лише змінюються істотні умови праці за цією посадою.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо незаконного звільнення ОСОБА_1 із посади майстра лісу на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України, оскільки посада (майстер лісу), яку обіймав позивач, залишалась у штатному розписі підприємства, доказів про зміну умов праці на цій посаді відповідач не надав. Крім того, ОСОБА_1 згідно з наказом від 30 грудня 2022 року № 396-к був переведений на посаду майстра лісу філії «Білоцерківського лісового господарства» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», що виключає можливість звільнення ОСОБА_1 за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Отже, роботодавець неправомірно застосував пункт 6 статті 36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці) як підставу звільнення позивача, оскільки за обставинами цієї справи позивач не відмовлявся від переведення і в подальшому був переведений на відповідну посаду.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У касаційній скарзі немає аргументів щодо незгоди з висновком апеляційного суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та його розміром.

З огляду на викладене обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції

в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 07 лютого 2023 року № 397-К про звільнення ОСОБА_1 , поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу (постановаВеликої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі

№ 904/8884/21).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року, то обґрунтовано скасував і додаткове рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2023 року.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки апеляційного суду не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником

у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи, необхідності переоцінки доказів та власного тлумачення норм матеріального права. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи

в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Київського апеляційного суду від 22 липня

2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - без змін, оскільки підстав для її скасування в цій частині немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Білоцерківське лісове господарство» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Білоцерківське лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Білоцерківське лісове господарство», про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов