ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 490/1281/22

провадження № 61-8532св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство юстиції України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Миколаївської районної державної адміністрації Чекановський Сергій Ігорович, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Васильєв Сергій Валерійович, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2023 року, ухвалене у складі судді Гуденко О. А., та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, ухвалену колегією у складі суддів Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Миколаївської районної державної адміністрації Чекановський С. І. (далі - державний реєстратор Чекановський С. І.), Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу.

Позов обґрунтований тим, що 26 березня 2008 року ОСОБА_2 уклала з Відкритими акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк») кредитний договір № 23/032/08 ZKLN, за умовами якого отримала 7 651 150 грн. Виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечено іпотекою, предметом якої є квартира АДРЕСА_1 .

26 червня 2013 року ВАТ «Кредитпромбанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за яким останнє набуло права вимоги, у тому числі за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 .

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 26 березня 2008 року ПАТ «Дельта Банк» реалізувало своє право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення державної реєстрації за собою права власності на вказану нерухомість на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, 25 квітня 2018 року державним реєстратором Чекановським С. І. внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер 40805158).

За результатами проведеного 24 квітня 2019 року електронного аукціону ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Державним реєстратором Чекановським С. І. вжиті заходи для державної реєстрації права на вказану квартиру шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису 31326165.

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом про визнання електронних торгів недійсними, скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування нерухомого майна.

Також ОСОБА_2 подала до Міністерства юстиції України скаргу на рішення державного реєстратора Чекановського С. І., за результатами розгляду якої 1 червня 2021 року видано наказ № 1956/5 «Про задоволення скаргиОСОБА_2 ».

Підставою видання зазначеного наказу став висновок колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора від 4 лютого 2021 року, яким рекомендовано скасувати рішення державного реєстратора, оскільки ним вчинено реєстраційну дію за відсутності договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який би передбачав передачу права власності на предмет іпотеки.

На думку позивача, зазначений наказ видано з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 № 1952-ІV(тут і далі в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин/Закон № 1952-ІV) та Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128 (тут і далі в редакції постанови, чинній на час виникнення спірних правовідносин/Порядок).

Свої вимоги позивач обґрунтовував наявністю під час розгляду Міністерством юстиції України скарги в провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва справи за позовом ОСОБА_2 з фактично тотожними вимогами, викладеними у скарзі на рішення державного реєстратора, що виключало можливість її розгляду по суті.

Крім того, як зазначив позивач, Міністерством юстиції України порушено процедуру розгляду скарги, так як не повідомлено заінтересованих осіб про її розгляд.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2023 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано пункт 2 наказу Міністерства юстиції України від 1 червня 2021 року № 1956/5 «Про задоволення скарги ОСОБА_2 », яким скасовано рішення державного реєстратора Чекановського С. І. від 25 квітня 2018 року № 40805158.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю на час видання спірного наказу відкритого судового провадження у Центральному районному суді м. Миколаєва у справі № 490/3925/19 між тими самими сторонами, з тим самим предметом, і з тих самих підставта щодо нерухомого майна, відносно якого вчинено реєстраційну дію.

Крім того, на момент прийняття відповідачем рішення за результатом розгляду скарги відбулася державна реєстрація права власності за іншою особою, ніж зазначено у рішенні, що оскаржується. Суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана обставина є окремою підставою для відмови Міністерством юстиції України у задоволені скарги.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2023 року апеляційну скаргу Васильєва С. В., подану в інтересах ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу Міністерства юстиції України відповідно задоволено частково та залишено без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2023 року змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання на державну реєстрацію права власності за іншою особою, ніж зазначено в оскаржуваному наказі, як підставу задоволення позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Стягнено з ОСОБА_2 в дохід держави 1 488,60 грн. судового збору у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про допущення відповідачем під час розгляду скарги ОСОБА_2 на рішення державного реєстратора Чекановського С. І. порушень вимог Закону № 1952-ІV і Порядку та необхідність скасування наказу, виданого за результатами розгляду цієї скарги.

При цьому, змінюючи рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2023 року, апеляційною інстанцією зроблено висновок, що відповідач мав би право застосувати підставу визначену пунктом 2 частини другої статті 37 Закону № 1952-ІV, лише за наявності компетенції на розгляд скарги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

7 червня 2023 року адвокат Васильєв С. В. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2023 року і постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2023 року та направити справу на новий судовий розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Підставами касаційного оскарження рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2023 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2023 року заявник вказує відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 4 частини восьмої статті 37 Закону № 1952-ІV (пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень заявник визначає недослідження судами зібраних у справі доказів та встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, на підставі недопустимих доказів, прийняття рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не брали участі у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зокрема, заявник вважає помилковими та такими, що не відповідають фактичним обставинам, твердження, викладені у судових рішеннях першої та апеляційної інстанцій. Вказав, що на дату подання позивачем скарги до Міністерства юстиції України була відсутня інформація про судове провадження у справі між тими самими сторонами, з того самого предмета і з тієї самої підстави, оскільки питання про відкриття провадження у справі на час подання скарги до Міністерства юстиції України вирішене не було, що спростовує висновки судів про порушення відповідачем Порядкуу цій частині.

Звернув увагу, що Закон № 1952-ІVвимагає не тільки існування судового провадження, а і наявність спору між тими самими сторонами, з таких самих предмета і підстав.

Крім того, на переконання автора касаційної скарги, судами першої та апеляційної інстанцій надано оцінку лише пункту 2 наказу Міністерства юстиції України, залишивши поза увагою, що наказ містить інші пункти, які позивач не оскаржував.

На думку заявника, оскаржуваний пункт 2 наказу Міністерства юстиції України не порушує права позивача, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі права власності на нерухоме майно відсутні відомості про право позивача на квартиру АДРЕСА_1 , що залишилося недослідженим судами першої та апеляційної інстанцій.

Також підставою касаційного оскарження зазначає порушення норм процесуального права, а саме недослідження зібраних у справі доказів; необґрунтоване відхилення клопотань; встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, на підставі недопустимих доказів.

Позиція інших учасників

19 вересня 2023 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення АТ «Дельта Банк» з ринку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Вказує про законність та обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Відзив подано з дотриманням вимог, встановлених статтею 395 ЦПК України.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 4 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 4 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 26 березня 2008 року ОСОБА_2 уклала з ВАТ «Кредитпромбанк» кредитний договір № 23/032/08 ZKLN, за умовами якого отримала 7 651 150 грн. Виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечено іпотекою, предметом якої є квартира АДРЕСА_1 .

26 червня 2013 року ВАТ «Кредитпромбанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за яким останнє набуло права вимоги, у тому числі за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 .

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 26 березня 2008 року ПАТ «Дельта Банк» реалізувало своє право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом державної реєстрації права власності на вказану нерухомість за собою на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку».

На підставі рішення державного реєстратора Чекановського С. І. внесено запис про право власності № 25879731 на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Дельта Банк». Підставою вчинення реєстраційних дій стали подані ПАТ «Дельта Банк» документи, а саме: договір купівлі-продажу права вимоги від 26 червня 2013 року, укладений ВАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г.; договір іпотеки від 26 березня 2008 року № ВКЕ351112, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлевою Ю. В.; лист-вимога ПАТ «Дельта Банк» про повернення боргу від 27 листопада 2017 року № 02.4.1/1947/17.

У подальшому за результатами проведеного 24 квітня 2019 року електронного аукціону ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Державним реєстратором Чекановським С. І. вжиті заходи для державної реєстрації права власності на вказану квартиру шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису 31326165.

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом про визнання електронних торгів недійсними, скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування нерухомого майна.

Також ОСОБА_2 подала до Міністерства юстиції України скаргу на рішення державного реєстратора Чекановського С. І., за результатами розгляду якої 1 червня 2021 року видано наказ № 1956/5 «Про задоволення скаргиОСОБА_2 ».

Цим наказом скаргу ОСОБА_2 від 24 жовтня 2019 року задоволено частково. Скасовано рішення від 25 квітня 2018 року № 40805158, прийняте державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Чекановським С. І.

Підставою видання наказу став висновок Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 4 лютого 2021 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 від 24 жовтня 2019 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 4 лютого 2020 року № Н-3369.

За змістом зазначеного висновку, державний реєстратор Чекановський С. І. прийняв оскаржуване рішення за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації прав, а саме договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, за результатом розгляду скарги ОСОБА_2 встановлено, що оскаржуване рішення прийнято державним реєстратором Чекановським С. І. з порушенням статей 10, 18, 23, 24 Закону № 1952-ІV, тому таке рішення підлягало скасуванню.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої - другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)), постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 8 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23) постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Частинами першою та другою статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом № 1952-ІV.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-ІV).

Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 1952-ІV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною першою статті 37 Закону № 1952-ІV передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Згідно з частиною другою цієї ж статті Міністерство юстиції України розглядає скарги: 1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір); 2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.

За загальним правилом захист порушених прав особи здійснюється у судовому порядку.

Крім судового розгляду справи, оскарження рішення, дії або бездіяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав до Міністерства юстиції України є додатковим механізмом захисту речових прав на нерухоме майно. Таке оскарження може бути оперативним механізмом захисту державою порушених помилковими діями та рішеннями державного реєстратора прав, однак не може підміняти собою судовий розгляд.

Міністерство юстиції України у межах своїх повноважень здійснює контроль у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно; оцінює помилковість дій та рішень державного реєстратора, однак не досліджує помилки або протиправні дії скаржника, інші аспекти захисту прав на нерухоме майно.

Тобто Міністерство юстиції України оцінює законність проведеної державним реєстратором адміністративної процедури, а не вирішує по суті спір. При розгляді скарги на рішення державного реєстратора Міністерство юстиції України не вправі вирішувати спір між сторонами, зокрема робити висновки про права сторін на майно.

Натомість вирішення спору про право (і забезпечення тим самим юридичної визначеності у правовідносинах між сторонами такого спору) належить до компетенції суду. Розглядаючи спори, пов`язані з реєстрацією речових прав на нерухоме майно, в судовому порядку, держава захищає порушене право та забезпечує правову визначеність (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2024 року у справі № 916/4093/21 (пункти 76-82) та від 24 квітня 2024 року у справі № 752/30324/21 (підпункти 6.18-6.21)).

Так, вирішуючи спір про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав, суд, насамперед, повинен установити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов (пункт 7.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 вересня 2020 року у справі № 907/29/19). Вирішення цього питання передує з`ясуванню, чи мало місце порушення, невизнання або оспорювання такого права чи інтересу, зокрема, внаслідок стверджуваних у позові порушень, допущених під час розгляду відповідної скарги та/або ухвалення наказу.

Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2023 року у справі № 686/20282/21).

Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Схожий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у пункті 80 постанови від 18 грудня 2024 року у справі № 907/825/22.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Якщо суд не встановив наявності порушених, невизнаних або оспорених прав (інтересів) позивача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2024 року у справі № 240/25193/23), то немає підстав встановлювати належність/неналежність (ефективність/неефективність) обраного позивачем способу захисту.

У позові ОСОБА_1 просить скасувати наказ Міністерства юстиції України, яким вирішено скасувати рішення державного реєстратора, на підставі якого зареєстровано право власності ПАТ «Дельта Банк» на квартиру АДРЕСА_1 , з підстав звернення стягнення на майно, у зв`язку з порушенням іпотекодавцем умов кредитного договору.

Тобто на підставі цього рішення право власності на квартиру від ОСОБА_2 перейшло ПАТ «Дельта Банк», а отже воно стосувалося лише прав та інтересів ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк».

Вказане рішення ніяким чином не вплинуло на права позивача, оскільки він набув право власності на квартиру за результатами електронних торгів та на підставі договору купівлі-продажу, укладеного ним та ПАТ «Дельта банк», відомості про що внесено державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Законність проведення електронних торгів та укладення договору купівлі-продажу квартири перевірено судами і за результатами розгляду справи № 490/3925/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПАТ «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Закупівлі ЮА» про визнання електронних торгів недійсними, скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування нерухомого майна, постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року встановлено відсутність підстав для його задоволення.

Миколаївський апеляційний суд під час розгляду зазначеної справи встановив, що від боржника за кредитним договором ОСОБА_2 право власності на іпотечне майно перейшло до кредитора - ПАТ «Дельта Банк», який за оспорюваним договором купівлі-продажу квартири, що була придбана на аукціоні, є продавцем цієї квартири.

ОСОБА_2 як власник іпотечного майна у 2018 році не оспорювала зміну власника цього майна, яка відбулася у позасудовому порядку шляхом державної реєстрації права власності на спірну квартиру - предмет іпотеки за ПАТ «Дельта Банк».

Крім того, судом з`ясовано, що ПАТ «Дельта Банк» як власник спірного нерухомого майна на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 24 березня 2016 року № 388 (у редакції рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 5 травня 2017 року № 1872), через електронні торги продав переможцю цих торгів ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , що була виставлена на торги як активи (майно) неплатоспроможного банку.

Отже зазначена квартира за відплатним договором придбана у ПАТ «Дельта Банк», яке мало право її відчужувати шляхом проведення електронних торгів.

Таким чином, оскаржуваний ОСОБА_1 наказ Міністерства юстиції України ніяким чином не впливав на його права та інтереси.

У постанові від 15 грудня 2015 року у справі № 800/206/15-ц Верховний Суд України зазначив, що «обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище».

Враховуючи викладене, Верховний Суд доходить висновку про відсутність суб`єктивного цивільного права або охоронюваного закону інтересу, на захист якого подано позов у справі, що переглядається.

Такий висновок викладено у і постанові Верховного Суду від 8 жовтня 2025 року у справі № 211/2047/21.

Колегія суддів відхиляє доводи заявника про необхідність викладення Верховним Судом висновку щодо застосування пункту 4 частини восьмої статті 37 Закону № 1952-ІV, оскільки позивачем не доведено порушення суб`єктом владних повноважень його прав, свобод або інтересів, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд скасовує рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2023 року і ухвалює нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наведених підстав.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини дванадцятої статті 141 ЦПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд задовольняє касаційну скаргу, скасовує судові рішення і ухвалює нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог, понесені ОСОБА_2 , яка заперечувала проти задоволення позову, судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 984,80 грн підлягають стягненню зОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Васильєв Сергій Валерійович, задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2023 рокускасувати, ухвалити нове судове рішення.

ОСОБА_1 у задоволенні позову до Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Миколаївської районної державної адміністрації Чекановський Сергій Ігорович, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, в сумі 1 984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік