ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 607/10856/22

Провадження № 22-ц/820/125/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Заворотна А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Тернопільської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування запису про державну реєстрацію прав, визнання права постійного користування в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2023 року (суддя Кунець Н.Р.).

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування запису про державну реєстрацію прав, визнання права постійного користування у порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 28 квітня 1999 року № 365 чоловікові позивачки ОСОБА_5 передано земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташовану на АДРЕСА_1 , загальною площею 641,0 кв. м, із яких: 414,0 кв. м передано у приватну власність, а 227,0 кв. м надано в постійне користування.

На підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_5 отримав державний акт на право приватної власності на землю, площею 0,0414 га, та державний акт на право постійного користування землею, площею 0,0227 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, внаслідок чого відкрилася спадщина, до складу якої, серед іншого, увійшло право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,0227 га, яке належало спадкодавцю на підставі відповідного державного акта.

За життя ОСОБА_5 склав заповіт, за яким заповів усе своє майно позивачці.

З метою оформлення спадщини після смерті чоловіка позивач 16 червня 2010 року звернулася до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, у зв`язку з чим державний нотаріус завів спадкову справу за № 394/2010. Інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно, немає.

Згодом позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 227,0 кв. м, однак нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з тим, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладання договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини.

Зазначені обставини змусили позивачку звертатися до Тернопільської міської ради із заявою про надання дозволу на відведення спірної земельної ділянки у власність.

Рішенням Тернопільської міської ради від 16 червня 2016 року № 7/9/45 позивачу надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,0230 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язано її в шестимісячний термін подати на затвердження цей проєкт землеустрою.

Після отримання указаного рішення у липні 2016 року позивачка розпочала процедуру збору необхідних висновків, дозволів та оформлення іншої технічної документації, передбаченої статтею 50 Закону України «Про землеустрій». Проте, на всі подані нею заяви державні кадастрові реєстратори надали відмови, мотивовані наявністю помилки в координатах розташування суміжної земельної ділянки, кадастровий номер :12:010:0059, яка належить їй на праві приватної власності, що спричинило накладення на новостворену земельну ділянку на підставі розробленого проєкту землеустрою.

Для усунення виявленої помилки в координатах розташування суміжної земельної ділянки позивач неодноразово зверталася до розробника технічної документації Комунального підприємства «Земельно-кадастрове бюро», однак, їй було відмовлено у вирішенні цього питання. Крім того, вона неодноразово зверталася до Тернопільської міської ради із заявами про затвердження проєкту землеустрою щодо земельної ділянки, площею 0,0230 га, оскільки ця ділянка була вже сформована.

05 квітня 2019 року Тернопільська міська рада прийняла рішення № 7/33/110, яким визнала своє рішення від 16 червня 2016 року № 7/9/45 таким, що втратило чинність через порушення установленого шестимісячного терміну подання на затвердження міській раді розробленого проєкту землеустрою, незважаючи на те, що позивач як спадкоємець ОСОБА_5 , була належним користувачем спірної земельної ділянки.

Тернопільський окружний адміністративний суд рішенням від 17 березня 2020 року у справі № 500/1977/19 скасував зазначене рішення Тернопільської міської ради від 05 квітня 2019 року № 7/33/110.

Водночас, 24 липня 2019 року Тернопільська міська рада рішенням № 7/36/22 надала ОСОБА_4 дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею до 0,0157 га, безоплатно у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Надалі позивачка дізналася, що земельна ділянка, площею 0,0230 га, на яку вона ще у 2017 році виготовила проєкт землеустрою, без відповідного рішення міської ради була розділена та частина цієї ділянки, площею 0,0141 га, передана у власність ОСОБА_4 . Зокрема, 13 березня 2020 року Тернопільська міська рада прийняла рішення № 7/47/91 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення ОСОБА_4 безоплатно у власність земельної ділянки, площею 0,0141 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Тернопільський апеляційний суд постановою від 28 лютого 2022 року у справі № 607/18157/20 скасував рішення Тернопільської міської ради від 13 березня 2020 року № 7/47/91, а також визнав протиправним та скасував рішення приватного нотаріуса Олексишин М. Ю. від 29 квітня 2020 року № 52102222 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096.

Зазначене судове рішення позивачка пред`явила на виконання до Тернопільської міської ради, однак державний реєстратор рішенням від 01 серпня 2022 року відмовив у скасуванні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 квітня 2020 року, індексний номер № 52102222, з тих підстав, що земельна ділянка, площею 0,0141 га, зареєстрована за новим набувачем ОСОБА_3 .

Згодом позивачка дізналася, що 16 березня 2021 року, тобто в період розгляду справи № 607/18157/20, ОСОБА_4 продав ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, яку остання відчужила ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 2021 року.

Позивачка вважала, що вона була позбавлена права постійного користування спірною земельною ділянкою, яке перейшло до неї в порядку спадкування, у незаконний спосіб, при цьому з метою недопущення витребування майна із чужого незаконного володіння вчинено ряд правочинів, які покликані забезпечити перехід права власності на майно до інших осіб.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд:

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16 березня 2021 року, укладений між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_2 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01 вересня 2021 року, укладений між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3 ;

скасувати запис про державну реєстрацію прав від 01 вересня 2021 року № 43734158, вчинений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І. Т., згідно з яким за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01;

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивача земельну ділянку, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01;

визнати за позивачем право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,0227 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом після смерті її чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2022 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача Тернопільську міську раду.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2023 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог, пред`явлених ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , оскільки названий відповідач помер д овідкриття провадження у цій справі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2023 року позов задоволено частково. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначає, що задовольняючи позовну вимогу про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0141 га, кадастровий номер: :12:013:0096, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 01, суду слід було звернути увагу на те, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Вказує, що рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За таких підстав, мали б підлягати також до задоволення позовні вимоги позивачки про скасування запису державного реєстратора.

Щодо позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за заповітом, то вона у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , подавши 16.06.2010 нотаріальній конторі заяву, як єдина спадкоємиця, і за заявою якої було заведено спадкову справу № 394/2010 після смерті її чоловіка, що вказує на те, що позивачка є власником майна із часу її відкриття (спадщини), а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Вважає, що відсутність реєстрації права власності на спірну земельну ділянку відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Зазначає, що у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України.

Щодо визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу зазначає, що відповідачі є недобросовісними набувачами.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначав, що 16.11.2009 між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,0414 га, кадастровий номер :12:010:0059, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за №4364 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С.

Натомість, під час посвідчення договору дарування земельної ділянки № 4364, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. не звернула уваги на те, що право власності ОСОБА_5 посвідчується дублікатом Державного акта на право приватної власності на землю серії IV-TP № 017671, виданого Тернопільською міською радою 17.05.1999, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1836, в якому площа земельної ділянки зазначена без врахування вже подарованої землі ОСОБА_4 за договором дарування № 2868.

ОСОБА_4 , права якого порушені у зв`язку з незаконним договором дарування від 16.11.2009, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовною заявою до ОСОБА_1 треті особи: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу, Іваненко О.С., Державне підприємство Центр державного Земельного кадастру Тернопільська регіональна філія, Комунальне підприємство Земельно-кадастрове бюро про визнання недійсними та скасування договору дарування земельної ділянки, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та проєктно-технічної документації земельної ділянки. Згідно з рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2020 року позов задоволено частково, визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 16.11.2009, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С, зареєстрований в реєстрі за №4364. В решті позовних вимог відмовлено. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 23.11.2020 року визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 16.11.2009 p., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С, зареєстрований в реєстрі за № 4364 лише в частині дарування 0,0228 га земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Верховним Судом прийнято постанову від 30.06.2021 року, якою рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.07.2020 в не скасованій частині та постанову Тернопільського апеляційного суду від 23.11.2020 р залишено без змін.

Таким чином, у приватній власності ОСОБА_1 , за постановою Верховного Суду від 30.06.2021, станом на 30.06.2020 за адресою: АДРЕСА_1 залишилася земельна ділянка у розмірі - 0,0186 га.

Проте 14.09.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено, нотаріально посвідчений, договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 продала ОСОБА_3 116/200 частки будинковолодіння, житлові будинки під літ А та літ Б з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, місцезнаходження якої АДРЕСА_1 , кадастровий номер :12:010:0059, розмір якої відповідно до п.3 даного договору становить 0,0414 га, що не відповідає дійсності, адже згідно з постановою Верховного Суду від 30.06.2021 у власності ОСОБА_1 залишилося тільки 0,0186 га.

Заявник вказує, що твердження ОСОБА_1 відносно успадкування за заповітом нею права постійного користування земельною ділянкою в розмірі 0,0227 га після смерті чоловіка з посиланням на судову практику ВП ВС у справі № 179/1043/16-ц від 23.06.2020 є безпідставними, оскільки даний правовий висновок стосується безпосередньо саме спадкування постійного користування земельною ділянкою, після смерті засновника селянського (фермерського) господарства, а в даному випадку слід застосовувати судову практику Верховного Суду України у справі №6-2329цс16 від 05.10.2016, яка стосується аналогічного предмету спору, який зараз розглядається судом, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

В зв`язку з цим, якщо позивач начебто була правонаступником права постійного користування на дану земельну ділянку, то навіщо тоді здійснювалася процедуру приватизації земельної ділянки, як такої, яка щойно формується та створюється. Отож є усі підстави вважати, що позивач знала про те, що дана земельна ділянка нею не успадковується відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане 23.03.2011 р. державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Новак О.В., в результаті чого намагалася якнайшвидше приватизувати дану земельну-ділянку, шляхом виділення нової земельної ділянки із земель комунальної власності.

Також заявник звертає увагу на те, що даний спір стосується різних земельних ділянок, зокрема яка вказана у постанові Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2023 р. у справі №607/18157/20, на яку посилається суд першої інстанції, не вирішено питання стосовно того, чому: земельна ділянка, площею 0,0227 га, за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно з державним актом на право постійного користування землею, який не є зареєстрованим, передана ОСОБА_8 у постійне користування із зазначенням зовнішніх меж землекористувачу, опис меж: від А до Б земля ОСОБА_9 , від Б до В земля Жеку № 5, від В до Г земля Різничок Р.С, від Г до А АДРЕСА_1 , а також, - земельна ділянка, яка зазначена в договору купівлі-продажу земельної ділянки, від 01.09.2021, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передавалася у власність, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.0141 га, з таким описом меж: від А до Б землі Тернопільської міської ради, від Б до В землі Гончаровського, від В до Г землі Тернопільської міської ради, від Г до А землі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , - мають різні адреси, площу та власників сусідніх земельних ділянок, що свідчить про те, що існують усі підстави вважати, що вище зазначені земельні ділянки є різними.

Крім цього, суд першої інстанції невірно тлумачить норму матеріального права, а саме щодо віндикації, стосовно спірної земельної ділянки. Не враховував факт, що віндикаційний позов передбачає витребування з чужого незаконного володіння землі, - саме її власником, про що неодноразово зазначав у своєму рішенні, та чого через невідомі причини не застосував у кінцевому результаті. Оскільки позивач є землекористувачем спірної земельної ділянки, а не власником, він не може подавати віндикаційний позов відповідно до усього вищезазначеного.

Також вважає за необхідне наголосити на факті того, що цільовим призначенням спірної земельної ділянки - є право постійного користування для обслуговування житлового будинку і споруд. Однак, у власності позивача вже немає будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вона його 14.09.2021 продала ОСОБА_3 , а тому жодної необхідності та підстави у володінні даною земельною ділянкою у позивача немає.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Тернопільський апеляційний суд постановою від 09 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Сампари Н. М. задовольнив. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2023 року скасував і ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Тернопільської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування запису про державну реєстрацію прав, визнання права постійного користування у порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовив. Компенсував ОСОБА_3 сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1610,41 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Верховного Суду від 17.09.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 09 лютого 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, місце і час слухання повідомлені належним чином.

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання права постійного користування земельною ділянкою, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги не відповідають належному способу захисту порушеного права. Ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 , як спадкоємця, що прийняв спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , зокрема спірну земельну ділянку, є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги про витребування, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішення Тернопільської міської ради №7/47/91 від 13.03.2020, на підставі якого за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, яка розташована по АДРЕСА_1 скасовано постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 у справі № 607/18157/20, яка набрала законної сили 28.02.2022, ОСОБА_4 набув у власність земельну ділянку, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, незаконно, відтак остання вибула із володіння позивачки ОСОБА_1 поза її волею.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись виходячи з наступного.

Встановлено, що згідно з державним актом на право постійного користування землею, виданим на підставі рішення Тернопільської міської Ради народних депутатів від 28 квітня 1999 року № 365, ОСОБА_5 надано у постійне користування земельну ділянку, площею 227,0 кв.м., для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташовану на території міста Тернополя. Цей державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 55 (том 1, а.с. 20).

Також на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ТР № 017671, виданого Тернопільською міською радою 17 травня 1999 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1836, ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0414 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану на АДРЕСА_1 .

19 червня 2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 безоплатно у власність 21/50 частину будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого увійшли цегляний житловий будинок, загальною площею 39,05 кв.м., дерев`яна вбиральня та огорожа, що належали дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Тернопільською нотаріальною конторою 04 лютого 1999 року.

Цього ж дня, 19 червня 2002 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 безоплатно у власність земельну ділянку, площею 0,0228 га, яку було виділено з належної ОСОБА_5 на праві власності земельної ділянки, площею 0,0414 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої на АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (том 1, а. с. 24).

За життя ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Скідан О. Є. 15 червня 2009 року за реєстровим номером 640, за яким заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що за законом він матиме право, своїй дружині ОСОБА_1 (том 1, а. с. 25).

16 червня 2010 року ОСОБА_1 звернулася до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , у зв`язку з чим державний нотаріус завів спадкову справу № 394/2010 до майна померлого спадкодавця (том 1, а. с. 18, 19).

23 листопада 2011 року державний нотаріус Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Новак О. В. видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 4-657, на 29/200 часток будинковолодіння у складі двох житлових будинків: під літ. «А» та під літ. «Б» з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані на АДРЕСА_1 . У свідоцтві також зазначено, що спадкується 29/200 часток будинковолодіння, а саме: 1/4 частка житлового будинку під літ. «А», житловою площею 48,4 кв. м, загальною площею 74,6 кв. м, огорожа «1», ворота «2» (том 1, а. с. 21).

Постановою від 12 січня 2021 року № 22/02-31 державний нотаріус Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Рудніцький А. Я. відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 227,0 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладання договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини (том 1, а. с. 18, 19).

Заявою від 14 вересня 2002 року, посвідченою приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С. Й. та зареєстрованою у реєстрі за № 812, ОСОБА_5 не заперечував проти вилучення на користь ОСОБА_4 частини земельної ділянки, площею 0,0145 га, із земельної ділянки загальною площею 0,0227 га (227,0 кв.м.), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_5 на праві постійного користування (том 1, а. с. 152).

Тернопільський окружний адміністративний суд рішенням від 17 березня 2020 року у справі № 500/1977/19 позов ОСОБА_1 задовольнив та скасував рішення Тернопільської міської ради від 05 квітня 2019 року № 7/33/110, яким рішення дев`ятої сесії сьомого скликання Тернопільської міської ради від 16 червня 2016 року № 7/9/45 «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0230 га за адресою АДРЕСА_1 » визнано таким, що втратило чинність (том 1, а. с. 101, 102).

У справі № 500/1977/19 суд встановив такі обставини:

16 червня 2016 року рішенням дев`ятої сесії сьомого скликання Тернопільської міської ради № 7/9/45 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0230 га за адресою: АДРЕСА_1 ;

14 липня 2016 року позивач уклала із землевпорядною організацією договір на проведення топографо-геодезичних, картографічних робіт на згадану земельну ділянку; результатом виконання договору стало оформлення плану земельної ділянки, який у подальшому використано тією ж землевпорядною організацією для формування проєкту відведення земельної ділянки; роботи за цим договором завершені 14 січня 2017 року;

26 січня 2017 року затверджено завдання на складання проєкту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки;

26 червня 2017 року складено висновок про розгляд проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № 2300/82-17;

07 липня 2017 року та 02 серпня 2017 року позивач зверталася до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області із заявами про внесення до Державного земельного кадастру відомостей про сформовану земельну ділянку;

18 липня 2017 року та 09 серпня 2017 року позивач отримала відмови у присвоєнні кадастрового номера сформованій земельній ділянці з мотивів існування помилки в координатах поворотних точок суміжної земельної ділянки, яка вже належить на праві власності позивачу; рекомендовано звернутися до розробника землевпорядної організації з вимогою усунути виявлені помилки;

16 серпня 2017 року позивач звернулася до Комунального підприємства «Земельно- кадастрове бюро» як розробника землевпорядної документації суміжної земельної ділянки з вимогами усунути виявлені помилки, які були допущені розробником; проте таке звернення залишилося без реагування;

05 квітня 2019 року Тернопільська міська рада прийняла рішення № 7/33/110, яким рішення дев`ятої сесії сьомого скликання Тернопільської міської ради від 16 червня 2016 року № 7/9/45 «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0230 га за адресою АДРЕСА_1 » визнано таким, що втратило чинність.

13 березня 2020 року Тернопільська міська рада прийняла рішення № 7/47/91 «Про затвердження гр. ОСОБА_4 проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0141 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , яким затвердила ОСОБА_4 проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0141 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 . Цим же ж рішенням припинено ОСОБА_5 , право користування земельною ділянкою, площею 0,0141 га, за адресою АДРЕСА_1 , враховуючи письмову згоду землекористувача (таке рішення міської ради є в загальному доступі на сайті міської ради). Та передано ОСОБА_4 безоплатно у власність земельну ділянку, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 .

Вказане рішення органу місцевого самоврядування оскаржувалось позивачкою ОСОБА_1 в судовому порядку.

Так, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2021 року у справі № 607/18157/20 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Тернопільської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Тернопільської міської ради від 13 березня 2020 року № 7/47/91 «Про затвердження гр. ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0141 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса від 29 квітня 2020 року № 52102222 щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, за ОСОБА_4 відмовив (том 1, а. с. 103112).

Тернопільський апеляційний суд постановою від 28 лютого 2022 року у справі № 607/18157/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2021 року скасував і ухвалив нове рішення про задоволення позову. Скасував рішення Тернопільської міської ради від 13 березня 2020 року № 7/47/91 «Про затвердження гр. ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 . Визнав протиправним та скасував рішення приватного нотаріуса Олексишин М. Ю. від 29 квітня 2020 року № 52102222 щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, за ОСОБА_4 (том 1, а.с. 113122).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2024 року постанову Тернопільського апеляційного суду від 28лютого 2022 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 17 лютого 2025 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2021 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Крім того, встановлено, що 16 березня 2021 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З. З. та зареєстрований у реєстрі за № 257, за яким ОСОБА_2 набула у власність (придбала) земельну ділянку, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 53).

01 вересня 2021 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. та зареєстрований у реєстрі за № 5864, за яким ОСОБА_3 набув у власність (придбав) земельну ділянку, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 54, 55).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02 серпня 2022 року № 306366799 земельна ділянка, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (том 1, а. с. 52).

14 вересня 2021 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. та зареєстрований у реєстрі за № 6173, за яким ОСОБА_3 набув у власність (придбав) таке нерухоме майно: 116/200 часток домоволодіння, житлові будинки під літ. «А» та літ. «Б» з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0414 га, кадастровий номер :12:010:0059, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за цією ж адресою (том 1, а. с. 220, 221).

15 вересня 2021 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І. Т. та зареєстрований у реєстрі за № 6247, за яким ОСОБА_3 набув у власність (придбав) 21/50 частку домоволодіння, житлові будинки під літ. «А» та літ. «Б» з надвірними будівлями та спорудами, на АДРЕСА_1 . Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,0414 га, кадастровий номер :12:010:0059 (том 1, а. с. 222, 223).

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 7 Земельного кодексу України 1990 року (тут і далі - ЗК України 1990 року в редакції, чинній на час отримання ОСОБА_5 державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, площею 227,0 кв.м.) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 9 ЗК України 1990 року до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста (частина друга статті 19 ЗК України 1990 року).

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (частина перша статті 22 ЗК України 1990 року).

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК України 1990 року).

Згідно з частиною першою статті 92 ЗК України, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України. Фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного Кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку.

22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України зазначив, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 01 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність з вимогами чинного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц (провадження № 14-355цс19)).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.

Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

Тому право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало.

Такі висновки висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20).

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно зі статтею 141 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 (провадження № 14-355цс19), зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України, є такими, що порушують це право.

Відповідно до статті 142 ЗК України, припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну ділянку укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Згідно з частинами другою та третьою статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

За правилами статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

У частині першій статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

З огляду на те, що заявою від 14.09.2002, посвідченою приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С. Й. та зареєстрованою у реєстрі за № 812, ОСОБА_5 не заперечував проти вилучення на користь ОСОБА_4 частини земельної ділянки, площею 0,0145 га, із земельної ділянки загальною площею 0,0227 га (227,0 кв.м.), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належала ОСОБА_5 на праві постійного користування, та враховуючи прийняття Тернопільською міською радою 13.03.2020 рішення № 7/47/91 про затвердження ОСОБА_4 проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0141 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , про припинення ОСОБА_5 права користування земельною ділянкою, площею 0,0141 га, за адресою АДРЕСА_1 (враховуючи письмову згоду землекористувача), та передачу ОСОБА_4 безоплатно у власність земельної ділянки, кадастровий номер :12:013:0096, яке є чинним, право постійного користування цією земельною ділянкою не перейшло в порядку спадкування до ОСОБА_1 , а тому відсутнє порушене право позивача щодо постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, яке підлягає захисту в судовому порядку.

З врахуванням викладеного вище, правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, від 16.03.2021, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, від 01.09.2021, про скасування запису про державну реєстрацію прав від 01.09.2021 та про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивачки земельної ділянки, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, відсутні.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (постанови від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 56), від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17 (пункт 7.36)).

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Як слідує з аналізу частини першої статті 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою передбачене лише для такої земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності.

Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

Отже, до позивачки ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , перейшло право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,0086 га (0,227 га (на які мав право постійного користування ОСОБА_5 ) - 0,0141 га (право постійного користування на яку припинено за ОСОБА_5 та передано у власність ОСОБА_4 , а згодом відчужено)), яке не визнається іншими особами. Право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,0086га, спадкодавця ОСОБА_5 не припинилось, у власності інших осіб така земельна ділянка не перебуває. А тому, позивачці належить право на захист від порушень, пов`язаних із володінням земельною ділянкою, площею 0,0086 га, шляхом визнання прав, відповідно до п. а ч. 3 ст. 152 ЗК України.

А тому, позовні вимоги в частині визнання за позивачкою ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою, площею 0,0086 га, яка розташована у м. Тернопіль, у порядку спадкування за заповітом після смерті її чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є обгрунтованим та підлягають до задоволення.

З огляду на викладене вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог в частині визнання права постійного користування земельною ділянкою, з відповідача Тернопільської міської ради (яка є відповідачем за вказаними позовними вимогами) на користь держави підлягає стягненню 610 грн судового збору.

Крім того, відповідачу ОСОБА_3 слід компенсувати за рахунок держави в порядку, визначеному КМУ, 1488 грн 60 коп судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги, пропорційно розміру позовних вимог у задоволенні яких відмовлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,0086 га, для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка розташована на теирторії міста Тернополя, у порядку спадкування за заповітом після смерті її чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В решті позову відмовити.

Стягнути з Тернопільської міської ради на користь держави 610 грн судового збору.

Компенсувати ОСОБА_3 1488 грн 60 коп судового збору за рахунок держави в порядку, визначеному КМУ.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай