ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року

м. Київ

справа № 753/10895/24

провадження № 61-1967св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_6 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Опанасюк Тетяна Іванівна, на рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Трусової Т. О. від 15 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Голуб С. А., Борисової О. В.,

Таргоній Д. О., від 14 січня 2026 року і ухвалив таку постанову.

Зміст заявлених позовних вимог

1. У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_6 , про визнання правочину недійсним.

2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що оспорюваний договір дарування є фіктивним (фраудаторним) правочином, оскільки його вчинено між близькими родичами (сином та батьком) у період наявності у дарувальника простроченого зобов`язання щодо повернення йому суми боргу за договором позики від 07 серпня 2020 року у розмірі 25 000 дол. США. Стверджував, що цей правочин був спрямований на приховування майна, на яке могло бути звернуто стягнення у рахунок погашення боргу. Окрім того, обставини укладення договору дарування свідчать про те, що дії відповідачів були направлені на досягнення єдиної недобросовісної мети - унеможливити задоволення вимог позивача за рахунок майна ОСОБА_3 , а відтак цей правочин є таким, що порушує публічний порядок.

3. З урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 лютого 2021 року між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савчук О. А. за реєстровим № 48.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

4. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

5. Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири від 04 лютого 2021 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савчук О. А. за реєстровим № 48 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 лютого 2021 року, індексний номер: 56466942).

6. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

7. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а укладався з метою приховування майна від можливого звернення стягнення на нього. ОСОБА_3 у спірних правовідносинах діяв очевидно недобросовісно та зловживав своїми правами, оскільки вчинив договір дарування, який порушує право позивача на задоволення його кредиторських вимог за рахунок нерухомого майна боржника.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

8. Постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року - без змін.

9. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним з підстав його фраудаторності (стаття 234 ЦК України) і вчинення всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), оскільки оспорюваний договір дарування укладений між близькими родичами у період наявності у дарувальника простроченого зобов`язання щодо повернення позивачу боргу за договором позики, відповідачами не вчинено фактичних дій, спрямованих на виконання цього договору, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а укладався з метою приховування майна від можливого звернення стягнення на нього, тоді як іншого майна, за рахунок якого боржник може у повній мірі відповідати за своїми зобов`язаннями перед позивачем, немає.

Узагальнені доводи касаційної скарги

10. 16 лютого 2026року ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Опанасюк Т. І., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасуватирішення Дарницького районного суду

міста Києва від 15 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду

від 14 січня 2026 року, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

11. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), від 16 лютого 2022 року у справі № 464/1273/15-ц, від 09 серпня 2022 року у справі № 638/19135/19, від 29 вересня 2023 року у справі № 443/1665/18, від 08 листопада 2023 року у справі № 766/559/20, (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також вказує, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив його клопотання про зупинення провадження у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

12. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції всупереч пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України було необґрунтовано відхилено клопотання про зупинення провадження у цій справі до вирішення спору у справі № 357/6636/25 (визнання боргової розписки недійсною), що має істотне значення для правильного та всебічного з`ясування обставин спору, а також безпосередньо впливає на результат його вирішення.

13. Заявник звертає увагу, що позивач при розгляді цієї справи належним чином не доводить ані нібито порушення оскаржуваним договором публічного порядку, ані його фіктивність. Разом з тим, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним як фіктивного, оскільки для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Під час вирішення спору позивачем не доведено, а судами не встановлено основні ознаки фіктивності правочину. Твердження судів попередніх інстанцій про те, що звернення стягнення на доходи не гарантує реального поновлення прав позивача, не відповідає дійсності та суперечить фактичним обставинам справи.

14. Також заявник стверджує, що сторонами було вчинено реальний правочин, договір дарування було укладено у нотаріальній формі, перехід права власності було відображено належним чином у державному реєстрі, сторони не мали інших цілей, аніж ті, що передбачені цим договором, єдиною метою, яку переслідував дарувальник, була мета обдарувати свого батька частиною квартири, у якій той проживає. Сторони виконали договір дарування, не приховували справжніх намірів укладення договору, оспорюваний договір було укладено до звернення позивача до суду з позовом в межах судової справи № 369/5913/21.

15. У касаційній сказі заявник просить суд касаційної інстанції розгляд справи здійснювати за його участі.

16. Враховуючи положення частини першої статті 401 ЦПК України, розгляд справи здійснюється без повідомлення і виклику сторін. Отже заявлене клопотання до задоволення не підлягає.

17. У додатково поданих поясненнях ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Опанасюк Т. І., зазначає, що клопотання про зупинення провадження у справі

№ 753/10895/24 було розглянуте судом апеляційної інстанції у судовому засіданні 14 січня 2026 року та усно відхилене, суд обмежився формальним повідомленням про залишення його без задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

18. Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 753/10895/24 та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

19. У поданому відзиві на касаційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не свідчать про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, фактично зводяться до переоцінки доказів у справі. Підстави для зупинення провадження у цій справі відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20. Згідно з розпискою від 07 серпня 2020 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 25 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути до кінця 2020 року.

21. На момент складення зазначеної розписки позичальник ОСОБА_3 був власником 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 березня 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації згідно з розпорядженням (наказом) № 63 від 22 березня 2005 року.

22. ОСОБА_3 є сином ОСОБА_4

23. 04 лютого 2021 року між ними (батьком та сином) було укладено договір дарування 1/2 частини квартири, за умовами якого ОСОБА_3 , як дарувальник, подарував, а ОСОБА_4 , як обдаровуваний, прийняв безоплатно у дар 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Дарунок оцінено сторонами на суму 400 000,00 грн.

24. При укладенні договору його сторони стверджували, що договір спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, дарування здійснене за доброю волею, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, а договір не має характеру фіктивного або удаваного правочину (пункт 10).

25. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савчук О. А. та зареєстрований у реєстрі за № 48.

26. На підставі вказаного договору приватний нотаріус, як державний реєстратор, внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про перехід права власності на частку квартири до ОСОБА_4 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 56466942 від 04 лютого 2021 року.

27. У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (справа № 369/5913/21).

28. 25 січня 2024 року Дарницький районний суд міста Києва ухвалив у справі № 369/5913/21 рішення про задоволення позовних вимог та стягнення

з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 основної заборгованості та трьох процентів річних у загальному розмірі 25 645,21 дол. США, а також судового збору у розмірі 6 975,40 грн.

29. Зазначене рішення суду набрало законної сили та 17 квітня 2024 року з метою його виконання було видано виконавчі листи, на підставі яких приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Іванов А. В. відкрив виконавчі провадження, які були об`єднані у зведене виконавче провадження № 75184316.

30. У рамках зведеного виконавчого провадження 22 серпня 2024 року приватний виконавець звернув стягнення на доходи боржника, які він отримує у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, з відрахуванням 20 % від суми грошового забезпечення військовослужбовця.

31. Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року ОСОБА_3 було поновлено строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення суду першої інстанції, відкрито апеляційне провадження та зупинено дію рішення суду першої інстанції до закінчення апеляційного розгляду.

32. Постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року скасовано з підстав порушення норм процесуального права, що полягає у неналежному повідомленні відповідача про дату, час та місце розгляду справи, та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з

ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 25 000,00 дол. США та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 645,21 дол. США, що загалом становить 25 645,21 дол. США.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

33. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.

34. Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

35. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

36. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

37. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

38. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

39. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

40. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

41. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

42. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

43. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

44. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

45. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року

№ 2-р(І1)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що, оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, зокрема шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України виснував, що ця мета є правомірною (легітимною).

46. Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2024 року в справі № 700/337/23, від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 дійшов висновку, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

47. Боржник не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2022 року в справі № 369/8077/19).

48. Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 201/3274/21, від 22 листопада 2023 року у справі № 128/1878/20).

49. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

50. Метою оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

51. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) виснувала, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

52. Тобто Велика Палата Верховного Суду сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину як фіктивного (стаття 234 ЦК України), такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).

53. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

54. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь- яких наслідків.

55. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

56. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

57. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значущих дій.

58. Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

59. Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила і в постанові

від 07 вересня 2022 року в справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21).

60. Отже, Верховний Суд сформував усталену судову практику про підстави оспорення фраудаторного правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує такий правочин, якщо ця особа доведе, що особа, яка уклала договір та відчужила за ним майно, свідомо погіршила свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором.

61. Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 2-591/11, про те, що оспорити фраудаторний правочин в судовому порядку може кредитор, якщо правочин призвів до неможливості задовольнити його вимоги за рахунок такого майна.

62. У постановах Верховного Суду від 09 серпня 2024 року у справі

№ 361/155/21, від 29 червня 2022 року в справі № 750/11492/19 вказано, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Водночас та обставина, що правочин з третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

63. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

64. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

65. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

66. Ухвалюючи рішення про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є сином та батьком, суд першої інстанції, з висновком якого погодися й апеляційний, враховуючи вказані норми матеріального права, надавши належну оцінку поданим учасниками справи доказам, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов цілком обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання договору дарування недійсним.

67. Судами встановлено, 07 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до кінця 2020 року, однак грошові зобов`язання не виконав, у встановлений строк борг не повернув.

68. Отже боржник зобов`язався повернути суму позики до кінця 2020 року, і після прострочення цього зобов`язання подарував частину квартири батьку.

69. Тобто, ОСОБА_3 , розуміючи наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, безоплатно відчужив своє нерухоме майно на користь батька. Він діяв недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір дарування, який погіршив його майновий стан, порушує майнові інтереси кредитора. Укладений договір дарування направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

70. Суд апеляційної інстанцій звернув увагу, що місце проживання дарувальника зареєстроване у квартирі, частина якої подарована за оспорюваним договором, а відтак є підстави для висновку, що жодна зі сторін оспорюваного договору не вчиняла фактичних дій, спрямованих на припинення володіння та користуватися подарованим майном.

71. При вирішенні спору суди попередніх інстанцій виходили саме з того, що боржником вчинено безоплатний правочин з батьком, договір укладено у період існування простроченого зобов`язання перед позивачем з повернення суми позики. Водночас, рішення Дарницького районного суду міста Києва 25 січня 2024 року у справі № 369/5913/21 ОСОБА_3 не виконано.

72. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлених обставин справи.

73. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

74. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

75. Разом з тим, судовому засіданні апеляційного суду у справі № 369/5913/21 ОСОБА_3 підтвердив, що саме він писав боргову розписку на суму 25 000 доларів США.

76. Суд апеляційної інстанції дійшов цілком мотивованих висновків про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до вирішення спору у справі № 357/6636/25 (визнання боргової розписки недійсною), оскільки наявність підстав для стягнення коштів за розпискою від 07 серпня 2020 року підтверджено судовим рішенням у справі № 369/5913/21.

77. Слід також врахувати, що боржник звернувся з позовом про визнання боргової розписки недійсною через п`ять років після звернення кредитора з позовом про стягнення боргу.

78. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судами сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.

79. Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

80. Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

81. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі

№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).

82. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

83. З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Опанасюк Тетяна Іванівна, залишити без задоволення.

2. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович