н/п 2/490/2158/2026 Справа № 490/1033/26
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2026 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Могила Д.І.,

за участі представника позивача адвоката Буняка І.М., представника відповідача адвоката Зубченко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, в якому просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що вона з січня 2010 року в силу своїх складних життєвих обставин звселилася на постійне місце проживання за усної згоди своєї племінниці ОСОБА_2 у вказаний житловий будинок.

Зазначає, що оскільки вселилася в будинок з усного дозволу своєї полемінниці, отже заволоділа цим майном добросовісно і продовжує відкрито, безперервно володіти цим майном більше 10 років .

У відповідача не було бажання утримувати це домоволодіння, оскільки з 2011 рку остання почала проживати за іншою адресою, тому повністюб звільнила житловитй будинко та передала позивачці ключі від нього. Весь цей час позивачка відкрито та вільно корсиутється будинком, оплачує комунальні послуги , веде господаоство, робить поточний та капітальний ремонт.

Зіткнувшись з неможливістю переформити особові рахунки за комунальними послугами вона звернулася до ОСОБА_2 та отримала відповідь , що це питання їй не цікаво , в неї не має можливості в цьому порсприяти і щоб вона самостійно вирішувала питання щодо переформленян будинку на своє ім`я. Відповідачка виїхала за кордон, доля домоволодіння їй не цікава , вона фактично з ним втратила зв`язок. Позивачка весь цей час триває зв`язок з відповдіачкою, та їй повідломила, що хворіє на тяжку хворобу, в зв`язку з чим виїхала на лікування в Німеччину, в Україну повертатися не має можливості .

Отже, оскільки в позасудовому порядку вона не може вирішити це питання, вимушена звертатаится до суду за захистом свого прав власності.

Ухвалою суду від 16.02.2026 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

27.02.2026 року на електронну пошту суду надійшов відзив на позов від відповдіачки протасової Н.В., в якому вона повінстю визнає викладені в позові обставини. Повністю визнає позов та просить його задвольнити. Справу просить розглядати за її відсутності, оскілдьки не має можливості приїхати в Україну з Німеччини.

Протокольною ухвалою суду від 27.03.2026 року закрито підготовче провадження по справі, за клопотанням представників сторін продовжено розгляд справи в судовому засіданні з розгляду справи по суті.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Буняк І.М. позовну заяву підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача адвокатка Зубченко С.В. в судовому засіданні підтвердила визнання позову ОСОБА_2 , ззаначила, що мала розмову з клієнтом, яка підтвердила визнання викладених в позові обставин.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Статтею 15 ЦК Українивизначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК Українивизначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що як вбачається з договору купівлі-продажу від 12.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуновим К.Є. за реєстровим номером №1707, 1/3 житлового будинку АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Миколаївською державною нотаріальною конторою 07.12.2004 року за р. №1-1208, та 2/3 частки вказаного вище житлового будинку належала ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Четвертою Миколаївською державною нотаріальною конторою 07.12.2004 року за р. №1-1211.

Згідно вказаного договру ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та за дорученням від імені ОСОБА_3 , позивачка продала ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1 за 102 693 грн.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.

Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище тобто передбачених чинним законодавством умов у їх сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження№ 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.

Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивач має довести факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше десяти років.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 погодилася з наведеним висновком Верховного Суду у справі № 201/12550/16-ц та виснувала, що за змістом частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Набуття права власності за набувальною давністю є первинним способом виникнення права власності, для застосування якого необхідна наявність усіх законодавчо визначених умов у сукупності: добросовісність заволодіння майном, безтитульність володіння (відсутність будь-якої правової підстави володіння чужим майном), відкритість володіння та його безперервність протягом встановленого законом строку.

Володіння майном на підставі певного юридичного титулу (договору купівлі-продажу, оренди тощо) виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому випадку володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, під час вирішення питання щодо можливості визнання права власності на майно за набувальною давністю обов`язковою є наявність сукупності таких критеріїв, відсутність хоча би одного із яких виключає задоволення позову у аналогічних правовідносинах: добросовісність - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; безтитульність - це фактичне володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності; відкритість - володіння вважається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; безперервність - це володіння протягом всього строку набувальної давності, якщо таке не переривалося.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 Цивільного кодексу України (постанови Верховного Суду від 06.08.2024 № 921/574/20 (921/420/22), від 09.07.2019 у справі № 920/999/16, від 05.06.2018 у справі № 924/925/17).

У постановах від 15.11.2022 у справі № 293/1061/21, від 15.06.2023 у справі № 359/8844/20, від 21.02.2024 у справі № 756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Встановивши, що позивач почала проживати у спірному домоволодінні з дозволу власника і весь цей час усвідомлювала, що користується чужим майном, яке має законного итульного власника, адже сама два роки потому і продала цей будинок відповідачці ( більш того - в провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва в період з грудня 2018 року по січень 2023 року перебувала справа № 490/10435/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.03.2008 року та визнання права власності), сторонами не надано суду жодного доказу неможливості передачі спірного будинку відповідачкою як власницею на користь позивачки у передбаченому законом порядку, зокрема на підставі правочину - суд дійшов висновку про те, що вказані обставини унеможливлюють визнання за ОСОБА_1 права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю відповідно до положень статті 344 ЦК України.

Сам по собі факт тривалого проживання та користування будинком не є підставою для виникнення права власності на неї за набувальною давністю.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Аналогічне зазнчене в Постанові ВС від 16 липня 2025 року у справі № 643/13004/23.

Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що доводи, наведені у позовній заяві є безпідставними та необґрунтованими, тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.. 144 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати позивача віднести за її рахунок.

Керуючись ст. ст. 12, 76, 141, 206, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд,-

Ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 01.04.2026 року

Суддя О.А. Гуденко