КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/515/2026
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Нагули Олександра Олексійовича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року в складі судді Майбоженко А. М.,

встановив:

05.10.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 липня 2007 року між ВАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №07-07-Из/01, відповідно до умов якого банк надав відповідачу в тимчасове користування кредитні ресурси в сумі 77 500 доларів США з оплатою по процентній ставці 14,5 % річних, а відповідач зобов`язався повністю повернути кредитні ресурси до 16 липня 2027 року.

04 квітня 2019 року між ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «Арагон» був укладений договір про відступлення права вимоги №23, відповідно до якого ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» відступило ТОВ «ФК «АРАГОН» право вимоги до ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором.

Згідно додатку №1 до договору про відступлення прав вимоги №23 від 04 квітня 2019 року, станом на момент відступлення права вимоги заборгованість за кредитним договором №07-07-Из/01 від 17.07.2007 склала: за кредитом - 75 812,30 доларів США; за процентами - 109 380,84 доларів США, пеня - 34 766 699,24 грн.

10.05.2023 між ТОВ «ФК «АРАГОН» ( кредитор) та ОСОБА_1 ( поручитель) було укладено договір поруки № 10/05-П, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед кредитором у випадку невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором №07-07-Из/01 від 17.07.2007, в частині сплати суми в розмірі 500 000 грн, виконати зобов`язання боржника, що виникли з основного договору.

Отримавши повідомлення-вимогу ТОВ «ФК «АРАГОН» від 15.05.2023, ОСОБА_1 , як поручитель, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 07-07-Из/01 від 17.07.2007 перерахував на рахунок ТОВ «ФК «АРАГОН» кошти в сумі 500 000 грн.

Відповідно до положень ч.2 ст. 556 ЦК України до ОСОБА_1 частково перейшло право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №07-07-Из/01 від 17.07.2007, а саме право вимоги у розмірі 500 000 грн.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 500 000 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 000 грн грошових коштів, 5 000,00 грн судового збору.

22.01.2025 представник ОСОБА_2 - адвокат Нагула О.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Вважає, що обставини справи дають підстави вважати, що договір поруки № 10/05-П від 10.05.2023 року містить ознаки фіктивності, а дії позивача нерозумними і недобросовісними.

Зазначив, що відповідач не знайомий з позивачем, проте він уклав договір поруки та прийняв на себе обов`язок сплатити 500 000 грн. Договір поруки був укладений 19.05.2023, а вже 15.05.2023 ТОВ «ФК «АРАГОН» направило вимогу про оплату 500 000 грн за зобов`язаннями відповідача. Позивач виконав цю вимогу без жодних зауважень і без повідомлення відповідача.

Вважає, що позовна давність сплинула щодо платежів за період 10.08.2007 -10.02.2019. Згідно розрахунку, сума платежів за цей період складає 138 607,20 доларів США. Позивач сплатив 13 661,20 доларів США. Враховуючи, що платежі відносяться на погашення заборгованості в хронологічному порядку, починаючи з найдавнішої, позивач здійснив оплату за періоди, щодо яких минув строк позовної давності.

Судом першої інстанції не було прийнято рішення за наслідками розгляду заяви про застосування позовної давності.

02.04.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Мосюк М. М. подав до суду письмові пояснення щодо апеляційної скарги. Правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Нагула О. О. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Мосюк М. М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 17 липня 2007 року між Банком «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 07-07-Из/01, за умовами якого банк надав відповідачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні кошти в сумі 77 500,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 14,5 процентів річних, а відповідач зобов`язувався повністю повернути кредитні ресурси до 16 липня 2027 року (а.с. 5-7).

Відповідно до п. 3.2 цього договору позичальник зобов`язується щомісячно в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 1 004,40 доларів США. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитним ресурсами.

Сума ануїтетного платежу за цим договором розрахована таким чином, що при виконанні позичальником свого зобов`язання по сплаті ануїтетного платежу щомісяця та у строк, зазначений у п. 3.2 цього договору, прострочена заборгованість по процентах не утворюється, а основна заборгованість за кредитом буде погашена в строк, зазначений у п. 3.2 цього договору, та відповідно до графіка зниження розміру заборгованості (Додаток №1 до цього договору) ( п. 3.6 договору).

04.04.2019 року між ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «АРАГОН» був укладений договір відступлення права вимоги №23, відповідно до якого ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» відступив право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 07-07-Из/01 від 17.07.2007 року, договором поруки № 07-07-Из/01 -П від 17.07.2007 року ( поручитель ОСОБА_3 ) та договором поруки № 07-07-Из/01-П2 від 17.07.2007 року (поручитель ОСОБА_4 ) (а.с. 9-11).

Як вбачається з Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги №23 від 04.04.2019 року, станом на момент відступлення права вимоги заборгованість за кредитним договором № 07-07-Из/01 від 17.07.2007 року складала: за кредитними коштами - 75 812,30 доларів США; за нарахованими процентами 109 380,84 доларів США; нарахована пеня - 34 766 699,24 грн, всього 185 193,15 доларів США та 34 766 699,24 грн (а.с.11).

10.05.2023 року між ТОВ «ФК «АРАГОН» (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір поруки №10/05п, відповідно до якого, поручитель зобов`язується у випадку невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором № 07-07-Из/01 від 17.07.2007 року, укладеним з АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», в частині сплати суми в розмірі 500 000 грн, без ПДВ, виконати зобов`язання боржника, що виникли з основного договору.

Відповідно до п. 1.2 договору поруки №10/05п поручитель у випадку невиконання боржником зобов`язань, передбачених основним договором поручитель несе відповідальність перед кредитором грошовими коштами в обсязі, що становить суму, не більшу, ніж 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок, без ПДВ.

У випадку невиконання поручителем своїх зобов`язань, передбачених п.п.1.1, 3.3 даного договору, до поручителя, згідно положень ст. 514, 556 ЦК України, переходять всі права кредитора, які виникли за основним договором ( п. 3.5 договору).

Відповідно до повідомлення-вимоги від 15.05.2023 ТОВ «ФК «АРАГОН» звернулося до ОСОБА_1 , як поручителя, з вимогою про сплату зобов`язань боржника ОСОБА_2 за кредитним договором № 07-07-Из/01 від 17.07.2007 року у сумі 500 000 грн протягом 10 днів банківських днів, наступних за днем отримання цього повідомлення (а.с. 14 т.1).

На виконання умов договору поруки ОСОБА_1 було перераховано на користь ТОВ «ФК «АРАГОН» кошти в сумі 500 000 грн, що підтверджується платіжними інструкціями : №15 від 29.08.2023 на суму 100 000 грн; №16 від 30.08.2023 на суму 100 000 грн; №17 від 30.08.2023 на суму 150 000 грн; №20 від 30.08.2023 на суму 30 000 грн; №22 від 31.08.2023 на суму 120 000 грн.

З метою досудового врегулювання спірних правовідносин, позивач направив на адресу ОСОБА_2 вимогу від 18.09.2023 року, в якій вимагав сплатити заборгованість у розмірі 500 000 грн.

Однак, на день розгляду справи заборгованість ОСОБА_2 у розмірі 500 000 грн. не сплачена.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не виконав свого обов`язку повернути кошти за кредитним договором № 07-07-Из/01 від 17.07.2007 року, а поручитель за договором поруки ОСОБА_1 сплатив грошові кошти в розмірі 500 000 грн в рахунок часткового погашення кредиту, тому останній має право на стягнення грошових коштів з боржника.

Договір поруки № 10/05-П від 10.05.2023 року, укладений між ТОВ «ФК «АРАГОН» та ОСОБА_1 , недійсним не визнавався, а тому він є дійсним, а доводи відповідача про його фіктивність не заслуговують на увагу.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Така правова позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Згідно з частинами першою, другою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до положень ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним.

Відповідно до змісту вказаної норми передбачено перехід до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, усіх прав кредитора у цьому зобов`язанні, які останній мав до боржника.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (стаття 266 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Встановлено, що позичальник неналежним чином виконував умови кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка відповідно до додатку №1 до договору №23 про відступлення прав вимоги від 04.04.2019 становила: за кредитними коштами - 75 812,30 доларів США; за нарахованими процентами 109 380,84 доларів США; нарахована пеня - 34 766 699,24 грн, всього 185 193,15 доларів США та 34 766 699,24 грн

Водночас, оскільки сторони передбачили сплату кредиту щомісячними платежами, визначивши строк виконання основного зобов`язання до 16 липня 2027 року та позовну давність тривалістю три роки, то з 16 липня 2010 року у кредитора виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав, проте банк до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості не звертався.

Судом встановлено, що поручителем виконано зобов`язання за кредитним договором в сумі 500 000 грн, що станом на 31.08.2023 становило 13 672,41 долар США ( курс НБУ 36,57 грн за 1 долар США).

Відповідно до графіку зниження розміру заборгованості, що є додатком №1 до кредитного договору №07-07-Из/01 від 17.07.2007, щомісячний ануїтентний платіж, який позичальник зобов`язався щомісяця в термін до 10 числа кожного місяця погашати, становив 1 004,40 доларів США.

За загальним правилом, при здійсненні часткових платежів такі кошти спочатку зараховуються на погашення заборгованості, починаючи з першого місяця її виникнення.

Відповідно, сума в розмірі 13 672,41 доларів США, забезпечувала погашення заборгованості за період з 13,6 місяців, тобто поза межами строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відтак, правові підстави для покладення на боржника обов`язку виконати зобов`язання за кредитним договором поза межами строку позовної давності відсутні.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув й дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав до стягнення 500 000 грн з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , як поручителя за цим кредитним договором.

Надані представником ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції нові докази на підтвердження обставин зарахування здійснених позивачем платежів за укладеним з ним договором поруки в рахунок погашення прострочених процентів за кредитним договором не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції з огляду на таке.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доказів неможливості подання вказаних доказів суду першої інстанції для їх врахування при ухваленні судового рішення позивачем наведено не було.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, як постановлене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові.

Щодо доводів відповідача про те, що обставини справи дають підставу вважати, що договір поруки №10/05-п від 10.05.2023 містить ознаки фіктивності.

Відповідно до висновку Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеного в постанові від 19 лютого 2021 року (справа №904/2979/20):

«34. Договір поруки є двостороннім, він укладається між кредитором і поручителем. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки, хоча укладення тристороннього договору між кредитором, боржником і поручителем ЦК України не забороняє і це є звичною діловою практикою.

35. Таке регулювання (можливість укладення договору поруки без згоди боржника) відповідає загальному підходу цивільного законодавства про можливість відступлення кредитором своїх вимог без згоди боржника (стаття 516 ЦК України).

36. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

37. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц та постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

38. Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

39. Таким чином, суд з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.

40. Будь-яка господарська операція, дія суб`єкта господарювання повинна мати розумне пояснення мети та мотивів її здійснення. Оскільки договір поруки є безоплатним, тобто не має очевидної економічної мети (за виключенням випадків коли поручитель бере плату за свої послуги з боржника відповідно до статті 558 ЦК України), то суд при вирішенні питання щодо фіктивності договору має з`ясувати дійсні мотиви, через які особа поручається за боржника перед кредитором і чи є такі мотиви добросовісними.

41. Відповідно до усталеної ділової практики боржнику відома особа поручителя і презюмується наявність певних відносин між боржником та поручителем (родинних, особистих, ділових, корпоративних, відносин пов`язаності, афілійованості, економічної залежності чи підпорядкування тощо). Саме ці відносини з боржником, як правило, спонукають поручителя взяти на себе додатковий економічний тягар і на безоплатних підставах укласти договір щодо забезпечення зобов`язань боржника.

42. Укладення поручителем договору з кредитором без відома боржника і без наявності будь-яких відносин з боржником ("невідомий боржнику поручитель") є нетиповою діловою практикою, яка може свідчити про те, що договір поруки укладається з іншою метою, аніж забезпечення виконання боржником основного зобов`язання. Цей факт може свідчити про недобросовісність таких дій, зокрема на їх спрямування на зміну територіальної юрисдикції (підсудності) спорів, що випливають із основного зобов`язання, чи обхід заборони на відступлення кредитором прав за основним зобов`язанням».

Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним.

З огляду на те, що договір поруки від 10 травня 2023 року сторонами не оскаржувався, в межах розгляду даної справи у суду відсутні підстави надавати оцінку вказаному договору з підстав його укладення з іншою метою, аніж забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене наявні підстави до скасування рішення суду й в частині стягнення з відповідача судового збору в розмірі 5 000 грн.

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7 500 грн.

Керуючись ст. 353, 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Нагули Олександра Олексійовича задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7 500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27.03.2026.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук