КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 372/180/25

номер провадження: 22-ц/824/5885/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» - адвоката Круглика Валерія Володимировича на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 09 грудня 2025 року, у складі судді Зінченко О.М., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ляпін Дмитро Валентинович, про визнання недійсним договору та відновлення становища, яке існувало до порушення,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» (далі - ТОВ «ФК «Ю-Бейс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко О.О., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ляпіна Д.В., про визнання недійсним договору та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позовна заява мотивована тим, що 19 квітня 2013 року між публічним акціонерними товариством «Златобанк» (далі - ПАТ «Златобанк», банк) і товариством з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» (далі - ТОВ «Лотуре-Агро») (позичальник) був укладений кредитний договір №113/1/13-KL, за умовами якого банк надав позичальнику кредит з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 60 000 000 грн 00 коп. на строк до 27 грудня 2013 року, зі сплатою 23 % річних. У подальшому сторонами цього кредитного договору було змінено ліміт заборгованості по кредиту до 65 000 000 грн 00 коп. та змінено строк повернення кредиту до 26 грудня 2014 року. Також до кредитного договору були внесені зміни та доповнення згідно додаткових угод.

Того ж дня, тобто 19 квітня 2013 року, між ПАТ «Златобанк» (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) був укладений договір поруки №113/1/13-KL/Р-1, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором та зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником своїх боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором №113/1/13-KL від 19 квітня 2013 року в повному обсязі таких зобов`язань.

Також 29 березня 2013 року між ПАТ «Златобанк» (банк) та ТОВ «Лотуре-Агро» (позичальник) був укладений кредитний договір №83/1/13-KL, за умовами якого банк надав позичальнику кредит з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 15 000 000 грн 00 коп. на строк до 28 березня 2014 року зі сплатою 26 % річних, до якого в подальшому були внесені зміни, шляхом підписання додаткових угод.

Того ж дня, тобто 29 березня 2013 року, між ПАТ «Златобанк» (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) був укладений договір поруки №83/1/13-KL/P-1, відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором та зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником своїх боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором №83/1/13-KL від 29 березня 2013 року.

Позивач вказував, що станом на 17 грудня 2013 року заборгованість ТОВ «Лотуре-Агро» за кредитними договорами склала 82 800 000 грн 00 коп. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2015 року у цивільній справі №761/10121/14-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Златобанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №113/1/13-KL від 19 квітня 2013 року у розмірі 63 625 485 грн 96 коп. та за кредитним договором №83/1/13-KL від 29 березня 2013 року у розмірі 16 883 848 грн 75 коп. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №83/1/13-KL від 29 березня 2013 року у розмірі 16 883 848 грн 75 коп. звернуто стягнення на предмет застави: зернозбиральний комбайн марки КЗС-812СХ, 2010 року випуску, який належав на праві власності сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Ла Лана», шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною продажу предмета застави на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_1 та сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Ла Лана» на користь ПАТ «Златобанк» в рівних частинах судові витрати у розмірі 3 654 грн 00 коп., тобто по 1 827 грн 00 коп. з кожного. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Златобанк» про визнання договору поруки недійсним - відмовлено.

Зазначав, що на виконання вказаного вище рішення суду, 22 жовтня 2015 року був виданий виконавчий лист №761/10121/14-ц, який неодноразово пред`являвся до виконання. 06 червня 2024 року за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-848 від 21 травня 2024 року, між ПАТ «Златобанк» та ТОВ «ФК «Ю-Бейс», як новим кредитором, був укладений договір про відступлення прав вимог, зареєстрований за номером 965, за умовами якого ТОВ «ФК «Ю-Бейс»набуло права вимоги до ТОВ «Лотуре Агро» за кредитним договором №83/1/13-KL від 29 березня 2013 року, договором поруки №83/1/13-KL/P-1 від 29 березня 2013 року, кредитним договором №113/1/13-KL від 19 квітня 2013 року, договором поруки №113/1/13-KL/Р-1 від 19 квітня 2013 року.

Також позивач посилався на те, що 20 вересня 2024 року його представник ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, в ході якого виявив довідку з реєстру речових прав на нерухоме майно №373521394 від 09 квітня 2024 року, з якої вбачалось, що ОСОБА_1 належав ряд об`єктів нерухомого майна, в тому числі земельна ділянка площею 0,1661 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :05:013:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_1 на підставі договору дарування №2368 від 27 грудня 2013 року відчужив на користь свого сина - ОСОБА_2 .

Позивач стверджував, що ОСОБА_1 в період наявності непогашеної заборгованості за кредитними договорами, в день підписання додаткових угод до договорів поруки, якими збільшено строк повернення кредиту, навмисно відчужив належне йому ліквідне майно, в тому числі зазначену вище земельну ділянку, шляхом укладення зі своїм сином договору дарування.

У подальшому 26 квітня 2018 року ОСОБА_2 продав вказану земельну ділянку ОСОБА_3 , яка 16 серпня 2019 року знову продала цю земельну ділянку ОСОБА_2 , що свідчить про фраудаторність зазначених правочинів.

З урахуванням наведеного, ТОВ «Ю-Бейс» просило:

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,1661 га, кадастровий номер: :05:013:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта: 31, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. 27 грудня 2013 року та зареєстрований в реєстрі за номером 2368;

відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Ю-Бейс» відмовлено.

Цим же рішенням суду скасовано заходи забезпечення позову встановлені відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 07 травня 2025 року у вигляді арешту на земельну ділянку, загальною площею 0,1661 га, кадастровий номер: :05:013:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31.

Додатковим рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 грудня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Романишена Р.М. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Ю-Бейс» на користь ОСОБА_1 витрати понесені на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 75 784 грн 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року та додатковим рішенням цього ж суду від 09 грудня 2025 року, представник ТОВ «ФК «Ю-Бейс» - адвокат Круглик В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду від 19 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ТОВ «ФК «Ю-Бейс» задовольнити повністю, а додаткове рішення суду від 09 грудня 2025 року- скасувати та постановити нове, яким в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Романишена Р.М. про ухвалення додаткового рішеннявідмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно виходив із незначної вартості земельної ділянки з кадастровим номером: :05:013:0073 (1 304 грн 00 коп.), яка належала ОСОБА_1 , не врахувавши, що на момент укладення договору дарування від 27 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та його сином ОСОБА_2 існувала непогашена заборгованість ТОВ «Лотуре-Агро» перед ПАТ «Златобанк» у розмірі близько 80 000 000 грн 00 коп., що підтверджується належними доказами, а саме: довідкою ПАТ «Златобанк» №1684 від 26 липня 2013 року, довідками ТОВ «Лотуре-Агро» від 15 квітня 2013 року, 18 квітня 2013 року та 17 грудня 2013 року, листом-вимогою ПАТ «Златобанк» №2024/1 від 29 серпня 2013 року, а також розрахунками заборгованості за кредитними договорами №113/1/13-KL від 19 квітня 2013 року та №83/1/13-KL від 29 березня 2013 року, які суд першої інстанції належним чином не дослідив та залишив поза увагою.

Зазначає, що суд не врахував, що ОСОБА_1 як поручитель за договорами поруки №113/1/13-KL та №83/1/13-KL/P-1 був обізнаний про наявність та прострочення кредитних зобов`язань, оскільки він діяв від імені засновника боржника - компанії «К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед», через яку здійснювався контроль над ТОВ «Лотуре-Агро», а також отримував листи-вимоги банку, зокрема: №2024/1 від 29 серпня 2013 року та №365 від 03 лютого 2014 року.

Вказує, що суд помилково не надав значення тому, що оспорюваний договір дарування був укладений 27 грудня 2013 року в той самий день, коли були підписані додаткові угоди до кредитних договорів, якими збільшено розмір заборгованості та змінено строки виконання зобов`язань, а також що правочин є безоплатним і вчинений на користь близького родича - сина боржника. Позивач вказує, що подальше відчуження земельної ділянки підтверджує штучний характер вибуття майна, а саме, 26 квітня 2018 року ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку ОСОБА_3 , а 16 серпня 2019 року ОСОБА_3 знову відчужила її на користь ОСОБА_2 , що свідчить про контрольованість обігу майна.

Зазначає, що суд безпідставно вважав відсутність судового рішення про стягнення заборгованості на момент укладення договору підставою для відмови у позові, тоді як відповідно до усталеної практики Верховного Суду, зокрема постанов від 06 жовтня 2022 року у справі №904/624/19, від 05 квітня 2023 року у справі №523/17429/20, від 20 серпня 2024 року у справі №947/37261/21, правочин може бути кваліфікований як фраудаторний незалежно від наявності судового рішення про стягнення заборгованості, якщо він вчинений у період існування невиконаного або простроченого зобов`язання та спрямований на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника.

Вказує, що суд неправильно оцінив статус ОСОБА_1 як поручителя, не врахувавши, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань ТОВ «Лотуре-Агро» він став солідарним боржником, а тому не міг вчиняти дії, спрямовані на зменшення власної платоспроможності.

Посилається на те, що висновки суду про платоспроможність відповідача є помилковими, оскільки наявність депозитів у розмірі 756 000 доларів США (еквівалент близько 6 040 440 грн 00 коп. станом на 27 грудня 2013 року) не є співмірною із розміром заборгованості, а укладення кредитного договору №060/14/CL від 03 квітня 2014 року з лімітом 10 000 000 грн 00 коп. не підтверджує фактичного отримання коштів.

Зазначає, що суд безпідставно погодився з доводами про пропуск позовної давності, оскільки не встановив належними доказами факт обізнаності ПАТ «Златобанк» про договір дарування, тоді як представник ТОВ «ФК «Ю-Бейс» фактично дізнався про нього лише 20 вересня 2024 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження НОМЕР_5, відкритого приватним виконавцем Ляпіним Д.В.

З урахуванням наведеного, представник ТОВ «ФК «Ю-Бейс» вважає, що договір дарування земельної ділянки від 27 грудня 2013 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є фраудаторним, спрямованим на ухилення від виконання зобов`язань перед кредитором, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Щодо додаткового рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 грудня 2025 року, то представник ТОВ «ФК «Ю-Бейс» - адвокат Круглик В.В.зазначає, що суд першої інстанції належним чином не перевірив склад, розмір та фактичне понесення витрат на правничу допомогу, а також проігнорував суттєві суперечності у доказах, наданих відповідачем.

Вказує, що у відзиві на позовом відповідач зазначав орієнтовні витрати у розмірі 80 000 грн 00 коп., однак фактично до стягнення заявлено 106 384 грн 00 коп., без будь-якого обґрунтування причин такого збільшення та без подання детального опису робіт (послуг), що суперечить вимогам ч. 3 ст. 137, ч.4 ст.141 ЦПК України.

Зазначає, що на підтвердження витрат стороною відповідача надано суду: договір про надання правової допомоги №11/23 від 2 червня 2023 року; додаткову угоду від 20 листопада 2025 року; акти №ОУ-0000008 та №ОУ-0000028 (без дат їх складання); рахунки-фактури та платіжні інструкції. Однак ці документи не містять належної конкретизації обсягу та змісту наданих послуг, що унеможливлює перевірку їх реальності.

Посилається на те, що договір №11/23 від 20 червня 2023 року не містить жодного порядку визначення гонорару (погодинного чи фіксованого), умов його обчислення, зміни та сплати, а додаткова угода від 20 листопада 2025 року лише формально визначає перелік послуг і їх вартість без пояснення механізму розрахунку, що виключає можливість перевірки обґрунтованості заявленої суми.

Зазначає, що частина витрат взагалі не підтверджує їх понесення саме відповідачем, оскільки платником за платіжними інструкціями від 28 березня 2025 року на 38 250 грн 00 коп. та від 21 листопада 2025 року на 37 534 грн 00 коп., є ОСОБА_4 , яка не є учасником справи. При цьому відсутній будь-який договір про надання правничої допомоги між нею та адвокатом в інтересах відповідача ОСОБА_1 , що виключає можливість відшкодування таких витрат.

Вказує, що акти виконаних робіт не містять переліку конкретних послуг, не визначають, які саме дії виконані у відповідні періоди та не містять дат, що робить неможливим встановлення обсягу наданої правничої допомоги та формування її вартості. Зазначає, що частина заявлених послуг не є правничою допомогою у розумінні ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», зокрема дії технічного характеру (подання документів до суду, їх відправка), які не підлягають компенсації як витрати на правничу допомогу.

Звертає увагу на те, що заявлена вартість участі адвоката у судових засіданнях (61 200 грн за 6 засідань, тобто 10 200 грн за одне засідання) є явно неспівмірною фактичному часу їх проведення, оскільки: 23 червня 2025 року та 30 вересня 2025 року судові засідання взагалі не проводились; 13 серпня 2025 року - 4 хвилини; 11 вересня 2025 року - 6 хвилин; 30 жовтня 2025 року - 11 хвилин; 19 листопада 2025 року - 34 хвилини (плюс 4 хвилини оголошення рішення); загальна тривалість фактичних судових засідань становить менше 1 години, що свідчить про очевидну неспівмірність заявлених витрат.

Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив, яким саме чином сторони визначили таку вартість послуг (за договором, додатковою угодою чи іншими домовленостями) та не навів жодної мотивації щодо співмірності витрат складності справи, часу та обсягу робіт. Таким чином, понесення витрат відповідачем ОСОБА_1 не підтверджено належними та допустимими доказами, їх розмір є необґрунтованим і неспівмірним, а додаткове рішення в частині їх стягнення ухвалене передчасно та підлягає скасуванню.

Окремо вказує, що в суді апеляційної інстанції позивач планує понести витрати на правову допомогу у розмірі 60 000 грн 00 коп. Послуги, яку будуть надані адвокатом: написання апеляційної скарги на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року та на додаткове рішення цього ж суду від 09 грудня 2025 року; представлення інтересів ТОВ «ФК «Ю-Бейс» в Київському апеляційному суді.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Романишин Р.М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду - без змін. Вказує, що оспорюваний договір дарування від 27 грудня 2013 року не є фраудаторним, оскільки на момент його укладення були відсутні будь-які судові спори, рішення про стягнення заборгованості чи обмеження щодо розпорядження майном. ПАТ «Златобанк» звернулось до суду з позовом лише 04 квітня 2014 року, а лист-вимогу від 03 лютого 2014 року було вручено відповідачу вже 07 травня 2014 року. Наголошує, що відсутність простроченої заборгованості станом на дату правочину виключає наявність умислу на ухилення від виконання зобов`язань. Зазначає, що ОСОБА_1 на момент укладення договору був повністю платоспроможним, що підтверджується наявністю банківських вкладів на загальну суму 756 000 доларів США (400 000 доларів США, 356 000 доларів США, 400 000 доларів США), значними оборотами коштів (понад 23,9 млн грн у 2013 році та 25,8 млн грн у 2014 році), а також належним виконанням кредитного договору №060/14/CL, який було повністю погашено у 2017 році. При цьому вартість відчуженої земельної ділянки становила лише 1304 грн, що не могло вплинути на платоспроможність відповідача. Посилається на практику Верховного Суду, відповідно до якої сам по собі факт існування зобов`язань не свідчить про фраудаторність правочину, а для цього необхідна сукупність обставин, зокрема наявність простроченої заборгованості, недобросовісна поведінка та спрямованість дій на уникнення виконання зобов`язань, чого позивачем не доведено.

Також зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки банк дізнався про оспорюваний договір ще 03 квітня 2014 року під час укладення договору іпотеки №1114, однак звернувся до суду після спливу трирічного строку (який закінчився у квітні 2017 року). При цьому укладення договору відступлення права вимоги від 06 червня 2024 року не перериває перебіг позовної давності та не змінює правових наслідків для правонаступника. Зазначає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, не спростовують встановлених судом обставин та не містять належних і допустимих доказів недобросовісності відповідача чи порушення прав позивача.

Відповідач ОСОБА_2 , а також треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. та приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ляпін Д.В., не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 19 листопада 2025 року та додаткового рішення суду від 09 грудня 2025 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 09 грудня 2025 року зазначеним вимогам закону не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «ФК «Ю-Бейс», суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів підстав для визнання недійсним договору дарування від 27 грудня 2013 року, оскільки на час його укладення ОСОБА_1 мав право вільно розпоряджатися майном, рішення суду про стягнення заборгованості ще не існувало, а позов банку та вимога про усунення порушень були подані й вручені вже після укладення правочину. Суд врахував, що укладення договору між близькими родичами саме по собі не свідчить про його фраудаторність чи фіктивність, нормативна грошова оцінка земельної ділянки була незначною порівняно з розміром заборгованості, відповідач ОСОБА_1 був поручителем, а не основним боржником, не був обізнаний про невиконання зобов`язань позичальником та мав інші активи і доходи. Крім того, суд зазначив, що первісний кредитор ПАТ «Златобанк» знав або міг знати про відчуження майна ще у 2014 році, а тому його правонаступник ТОВ «ФК «Ю-Бейс» звернувся до суду з пропуском позовної давності.

Ухвалюючи додаткове рішення суду від 09 грудня 2025 року та стягуючи з ТОВ «ФК «Ю-Бейс» на користь ОСОБА_1 витрати понесені на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 75 784 грн 00 коп., суд першої інстанції виходив із того, щопитання про судові витрати не було вирішене в основному рішенні суду, відповідач ОСОБА_1 підтвердив понесення витрат на професійну правничу допомогу.

Однак з наведеними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Згідно з приписами ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 19 квітня 2013 року між ПАТ «Златобанк» (банк) та ТОВ «Лотуре-Агро» (позичальник) був укладений кредитний договір №113/1/13-KL, за умовами якого банк надав позичальнику кредит з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 60 000 000 грн 00 коп. строком до 27 грудня 2013 року зі сплатою 23 % річних.

Того ж дня, тобто 19 квітня 2013 року, на забезпечення виконання вказаного кредитного договору між ПАТ «Златобанк» (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) був укладений договір поруки №113/1/13-KL/Р-1, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором та зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником своїх боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором №113/1/13-KL від 19 квітня 2013 року в повному обсязі таких зобов`язань.

Також 29 березня 2013 року між ПАТ «Златобанк» (банк) та ТОВ «Лотуре-Агро» (позичальник) був укладений кредитний договір №83/1/13-KL, за умовами якого банк надав позичальнику кредит з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 15 000 000 грн 00 коп. строком до 28 березня 2014 року зі сплатою 26 % річних, до якого в подальшому були внесені зміни, шляхом підписання додаткових угод.

Того ж дня, тобто 29 березня 2013 року, на забезпечення виконання цього кредитного договору між ПАТ «Златобанк» (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) був укладений договір поруки №83/1/13-KL/P-1, відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором та зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником своїх боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором №83/1/13-KL від 29 березня 2013 року.

У справі встановлено та не заперечується сторонами, що 12 червня 2013 року та 27 грудня 2013 року між сторонами було укладено додаткові угоди до договору поруки №113/1/13/-KL/P-1 від 19.04.2013 року, за якими було збільшено розмір боргових зобов`язань, забезпечених порукою, що становить 65 000 000 грн 00 коп. і 62 500 000 грн 00 коп., а також змінено строк повернення основної суми кредиту - не пізніше 26 грудня 2014 року.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та його рідним сином - ОСОБА_2 було укладено договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,1661 га, кадастровий номер: :05:013:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта: 31, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. та зареєстрований в реєстрі за номером 2368.

У подальшому 26 квітня 2018 року ОСОБА_2 продав вказану земельну ділянку загальною площею 0,1661 га, з кадастровим номером :05:013:0073, ОСОБА_3 , що підтверджується договором купівлі - продажу земельної ділянки від 26 квітня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З та зареєстрований в реєстрі за № 823.

Пунктом 1.7 укладеного договору купівлі - продажу земельної ділянки передбачено, що земельна ділянка вільна від забудов, будь-яке будівництво на ній не ведеться, а також самовільне будівництво на ній відсутнє.

16 серпня 2019 року ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі - продажу земельної ділянки продала вказану земельну ділянку загальною площею 0,1661 га, з кадастровим номером :05:013:0073, сину позивача - ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1418.

У справі встановлено, що у квітні 2014 року ПАТ «Златобанк» звернулось до суду з позовом до ТОВ «Лотуре-Агро», ОСОБА_1 , СТОВ «Ла Лана» про стягнення заборгованості за кредитними договорами та звернення стягнення на предмет застави (цивільна справа №761/10121/14-ц). Не погоджуючись з вказаним позовом, ОСОБА_1 пред`явив зустрічний позов до ПАТ «Златобанк» про визнання недійсним договору поруки №113/1/13- KL від 19 квітня 2013 року, що укладений між сторонами, а також додаткову угоду від 12 червня 2013 року і договір про внесення змін від 27 грудня 2013 року, якими було внесено зміни до договору поруки №113/1/13- KL від 19 квітня 2013 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2015 року у цивільній справі 761/10121/14-ц позовні вимоги ПАТ «Златобанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Златобанк» заборгованість за кредитним договором №113/1/13- KL від 19 квітня 2013 року у розмірі 63 625 485 грн 96 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 60 063 620 грн 00 коп.; відсотків за користування кредитом - 3 245 139 грн 28 коп.; пені - 316 726 грн 68 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Златобанк» заборгованість за кредитним договором №83/l/13-KL від 29 березня 2013 року у розмірі 16 883 848 грн 75 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 15 000 000 грн 00 коп.; відсотків за користування кредитом - 1 458 037 грн 36 коп.; пені - 425 811 грн 39 коп.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №83/1/13-KL від 29 березня 2013 у розмірі 16 883 848 грн 75 коп. звернуто стягнення на предмет застави - комбайн зернозбиральний реєстраційний номер НОМЕР_4, марка КЗС-812 СХ, заводський номер - НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , 2010 року випуску, який належить на праві власності СТОВ «Ла Лана», шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною продажу предмету застави на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Златобанк» про визнання договору поруки недійсним залишено без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду міста Києва 16 червня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2015 року залишено без змін.

На виконання вказаного рішення суду був виданий виконавчий лист №761/10121/14-ц від 22 жовтня 2015 року, який неодноразово пред`являвся до виконання.

Постановою головного державного виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сивокозовим О.М. від 09 листопада 2015 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_6 з примусового виконання виконавчого листа №2/761/186/2015 від 22 жовтня 2015 року на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Златобанк» заборгованості за кредитним договором №113/1/13- KL від 19 квітня 2013 року у загальному розмірі 63 625 485 грн 96 коп. та стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Златобанк» заборгованості за кредитним договором №83/l/13-KL від 29 березня 201 року у загальному розмірі 16 883 848 грн 75 коп.

19 травня 2017 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сивокозовим О.М. винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу з підстав відсутності у ОСОБА_1 майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Установлено, що 06 червня 2024 року за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-848 від 21 травня 2024 року, між ПАТ «Златобанк» і ТОВ «ФК «Ю-Бейс», як новим кредитором, був укладений договір про відступлення прав вимог, зареєстрований за номером 965, за умовами якого банк відступив, а ТОВ «ФК «Ю-Бейс» набуло права вимоги до ТОВ «Лотуре Агро» за кредитним договором №83/1/13-KL від 29 березня 2013 року, договором поруки №83/1/13-KL/P-1 від 29 березня 2013 року, кредитним договором №113/1/13-KL від 19 квітня 2013 року, договором поруки №113/1/13-KL/Р-1 від 19 квітня 2013 року.

На обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 27 грудня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Ю-Бейс» посилалося на те, що ОСОБА_1 , будучи поручителем за кредитними зобов`язаннями та маючи непогашену заборгованість, 27 грудня 2013 року уклав зі своїм сином ОСОБА_2 договір дарування спірної земельної ділянки, тобто безоплатно відчужив належне йому майно на користь близького родича з метою унеможливлення звернення на нього стягнення, а тому вказаний правочин є фраудаторним і підлягає визнанню недійсним.

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК Украйни загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення, як ст.3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч.1 ст.3 ЦК України, свідчить про те, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження №61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження №61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження №61-5252сво23)).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Згідно з ч.2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.3 ст.13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч.3 ст.13, ч.3 ст.16 ЦК України не суперечать ч.2 ст.58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису ч.3 ст.13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч.1 ст.68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у ч.3 ст.13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч.3 ст.13 та ч.3 ст.16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину(відновлення status quo) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК України.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

- фіктивного (ст.234 ЦК України);

- такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст.3, 13 ЦК України);

- такого, що порушує публічний порядок (ч.1 та 2 ст. 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься:

- безоплатність договору;

- момент укладення договору;

- контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц зробила висновок, що позивач має право звернутися до суду із позовом про визнання недійсним договору як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України). Та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, передбачена ст.28 ЦК України.

Верховний Суд усталено сформував практику правозастосування, згідно з якою будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі №910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі №910/7976/17, від 22 квітня 2021 року у справі №908/794/19 (905/1646/17) та від 28 липня 2022 року у справі №902/1023/19 (902/1243/20)).

Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину

Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).

Приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного.

Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

У справах такої категорії судам треба брати до уваги, що:

- відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст. 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24));

- мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована (див., зокрема постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 504/112/22 (провадження № 61-1582св23)).

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу за договором. Боржник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь своєї невістки після настання строку повернення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України),

Боржник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь свого родича після настання строку повернення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2025 року у справі № 347/721/22 (провадження № 61-17527св24).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був уповноважений представником іноземної компанії М.К LOTURE AGRO HOLDING LIMITED, яка володіла 100% статутного капіталу ТОВ «Лотуре-Агро», що підтверджується протоколом №281 стальних зборів учасників ТОВ «Лотуре-Агро» від 12 червня 2013 року, протоколом № 286 загальних зборів учасників ТОВ «Лотуре-Агро» від 25 червня 2013 року, протоколом №277 загальних зборів учасників ТОВ «Лотуре-Агро» від 16 квітня 2013 року, протоколом №273 загальних зборів учасників ТОВ «Лотуре-Агро» від 26 березня 2013 року, та копією довіреності від 14 листопада 2012 року, видану в місті Нікосія, Кіпр компанією «К.М Лотуре Агро Холдинг Іімітед», яка посвідчена у встановленому законом порядку з проставленням апостилю (а.с. 88-95, т.1).

З вказаних протоколів загальних зборів учасників ТОВ «Лотуре-Агро» беззаперечно встановлено, що рішення щодо укладення кредитних договорів №113/1/13-KL від 19 квітня 2013 року та №83/1/13-KL від 29 березня 2013 року й додаткових угод до них приймалося загальними зборами учасників ТОВ «Лотуре-Агро», єдиним засновником якого була компанія «К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед». Від імені засновника на підставі указаної вище довіреності від 14 листопада 2012 року діяли ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , який є відповідачем у цій справі.

За змістом цієї довіреності від 14 листопада 2012 року, зокрема Мілай О.Й. був уповноважений представляти довірителя та діяти від його імені у зв`язку з усіма питаннями, пов`язаними із отриманням ТОВ «Лотуре-Агро», юридичною особою, що створена та існує за законодавством України, кредиту, кредитних коштів, укладенням, погодженням кредитного договору, додатків, доповнень, додаткових угод і т. ін., передачею в заставу/іпотеку в якості забезпечення виконання товариством зобов`язань активів товариства, укладенням, погодженням договорів застави/іпотеки, з усіма додатками, доповненнями, додатковими угодами, вартість якого не перевищує 25 000 000 доларів США, в ПАТ «Златобанк», в тому числі, але не обмежуючись (для цілей одержання даного кредиту та ін.): брати участь в товаристві та представляти довірителя, в тому числі, не обмежуючись цим: a. бути присутнім, брати участь та голосувати на всіх та будь-яких загальних зборах учасників товариства; b. підписувати будь-які та всі протоколи, рішення та інші документи, затверджені на будь-яких та всіх загальних зборах учасників товариства, в тому числі, не обмежуючись цим, підписувати їх в присутності українського нотаріуса; та c. підписувати, отримувати та подавати в будь-який банк всі та будь-які документи, що вимагаються чинним законодавством та/або внутрішніми регуляторними актами банків.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не був пов`язаною особою з ТОВ «Лотуре-Агро», а копія довіреності від 14 листопада 2012 року, яка видана у місті Нікосія (Кіпр) компанією «К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед» та посвідчена у встановленому законом порядку з проставленням апостилю, надавала йому лише право участі у загальних зборах акціонерів, не ґрунтуються на змісті цього документа, є помилковими та зумовлені його явно звуженим тлумаченням.

Згідно з інформацією ТОВ «Лотуре-Агро», підписаною в.о. генерального директора ОСОБА_8 , станом на 15 квітня 2013 року заборгованість товариства перед ПАТ «Златобанк» за кредитним договором від 29 березня 2013 року становила 17 797 550 грн 00 коп. (а.с. 97, т. 1).

Крім того, згідно з довідкою АТ «Златобанк» станом на 01 липня 2013 року заборгованість ТОВ «Лотуре-Агро» за кредитними договорами становила: за кредитним договором №268/12-KL від 27 грудня 2012 року - 350 000,00 доларів США основного боргу та 3 500,00 доларів США нарахованих процентів; за кредитним договором №83/1/13-KL від 29 березня 2013 року - 15 000 000 грн 00 коп. основного боргу та 320 547 грн 96 коп. нарахованих процентів; за кредитним договором №113/1/13-KL від 19 квітня 2013 року 65 000 000 грн 00 коп. основного боргу та 1 156 710 грн 95 коп. нарахованих процентів (а.с.96, т.1).

З наявного у справі листа-вимоги № 2024/1 від 29 серпня 2013 року слідує, що ПАТ «Златобанк» повідомило ОСОБА_1 (поручителя) про істотне порушення ТОВ «Лотуре-Агро» умов укладених з банком кредитних договорів № 113/1/13-KL від 19 квітня 2013 року, № 268/12-KL від 27 грудня 2012 року та № 83/1/13-KL від 29 березня 2013 року, що полягає у простроченні виконання грошових зобов`язань, зокрема несплаті процентів за користування кредитом. У листі зазначено, що станом на 29 серпня 2013 року заборгованість за процентами становить: за кредитом № 83/1/13-KL - 331 232 грн 86 коп.; за кредитом № 113/1/13-KL - 1 258 131 грн 48 коп.; за кредитом № 268/12-KL - 3 616,67 доларів США. Банк також послався на укладені з ОСОБА_1 договори поруки № 83/1/13-KL/Р-1 від 29 березня 2013 року, № 113/1/13-KL/Р-1 від 19 квітня 2013 року та № 268/12-KL/Р-1 від 27 грудня 2012, відповідно до умов яких поручитель зобов`язаний виконати боргові зобов`язання позичальника у разі отримання письмової вимоги банку. У зв`язку з цим банк вимагав від ОСОБА_1 , як поручителя, протягом 10 календарних днів з моменту направлення листа-вимоги погасити заборгованість за процентами за користування кредитом у загальному розмірі 1 589 364 грн 34 коп. та 3 616,67 доларів США та попередив, що у разі невиконання цієї вимоги, банк звернеться до суду з метою примусового стягнення заборгованості (а.с.102, т.1).

Як зазначалося вище, оспорюваний договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,1661 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства,кадастровий номер: :05:013:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 31, був укладений між ОСОБА_1 і його сином ОСОБА_2 27 грудня 2013 року.

Цього ж дня, тобто 27 грудня 2013 року, ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_1 уклали і підписали договір про внесення змін до договору поруки №113/1/13-КЛ/Р-1 від 19 квітня 2013 року, за умовами якого його домовилися викласти п. 2.1.1.(а) та п. 2.2 договору поруки у новій редакції, зокрема:

п.2.1.1 (а): Боржник зобов`язаний повернути кредитору суму всіх отриманих кредитних коштів у розмірі 62 500 000 грн 00 коп. не пізніше 26 грудня 2014 року (включно) або в інший строк, встановлений кредитним договором;

п. 2.2: На дату укладення цього договору поруки розмір боргових зобов`язань, забезпечених порукою, становить 62 500 000 грн 00 коп.

Тобто відповідач ОСОБА_1 , підписавши 27 грудня 2013 року договір про внесення змін до договору поруки №113/1/13-КЛ/Р-1 від 19 квітня 2013 року, визнав та підтвердив наявність заборгованості за кредитним договором у розмірі 62 500 000 грн 00 коп., погодився з її обсягом станом на дату укладення договору, а також прийняв на себе обов`язок як поручитель відповідати за виконання цього зобов`язання у повному обсязі.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (ч.1 ст.546 ЦК України).

Частиною 1 ст.553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Стаття 554 ЦК України встановлює, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відтак, з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором боржника за основним зобов`язанням з поручителями, кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо (див. постанову Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 442/3922/14 (провадження № 61-31571св18).

Таким чином відповідач ОСОБА_1 , будучи поручителем ТОВ «Лотуре-Агро», не міг не усвідомлювати, що у випадку невиконання зобов`язання основним боржником він сам набуває статусу солідарного боржника перед кредитором.

Крім того, у справі встановлено та підтверджується даними Єдиного реєстру судових рішень, до якого відповідно до ч.5 ст.7 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають повний доступ, що ухвалою господарського суду міста Києва від 21 травня 2014 порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Лотуре-Агро». Постановою господарського суду міста Києва від 16 травня 2016 року у справі №910/7266/14 ТОВ «Лотуре-Агро» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру банкрута, ліквідатором призначено арбітражного керуючого ОСОБА_9 .

Таким чином, з протоколів загальних зборів учасників ТОВ «Лотуре-Агро» та довіреності від 14 листопада 2012 року, вбачається, що ОСОБА_1 діяв від імені єдиного засновника товариства компанії «К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед» у правовідносинах, пов`язаних з укладенням кредитних договорів №113/1/13-KL від 19 квітня 2013 року та №83/1/13-KL від 29 березня 2013 року, додаткових угод до них та наданням забезпечення на користь ПАТ «Златобанк», а відтак був безпосередньо залучений до кредитування ТОВ «Лотуре-Агро».

Крім того, ОСОБА_1 сам був поручителем за кредитними договорами №113/1/13-KL та №83/1/13-KL, а отже був обізнаний із кредитними зобов`язаннями боржника і перебував із кредитором у власних забезпечувальних правовідносинах.

Посилання відповідача ОСОБА_1 та суду першої інстанції на лист ТОВ «Лотуре-Агро» від 28 лютого 2014 року про ненадання інформації, як на підтвердження того, що ОСОБА_1 не було відомо про заборгованість товариства перед банком, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки така відмова не спростовує і не могла спростувати його обізнаності про наявність невиконаного зобов`язання.

Відповідач ОСОБА_1 добровільно виступив поручителем за кредитними зобов`язаннями боржника, а за змістом ст.ст. 553, 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником, а у разі такого порушення - солідарно з боржником і в тому ж обсязі, що й боржник, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже обсяг і реальність відповідальності ОСОБА_1 не залежали від подальшої поведінки основного боржника. Визначальним у даному випадку є й те, що 27 грудня 2013 року, тобто в день укладення договору дарування, ОСОБА_1 особисто підписав зміни до договору поруки, якими визнав заборгованість у розмірі 62 500 000 грн 00 коп., тобто у значній сумі, що сама по собі виключала будь-яке непорозуміння щодо характеру, обсягу та наслідків невиконаного зобов`язання.

Відтак, відчужуючи 27 грудня 2013 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. та зареєстрованим за № 2368, належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,1661 га, кадастровий номер :05:013:0073, на користь свого сина ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 достеменно знав не лише про сам факт існування боргу, а й про його істотний розмір та про власний, добровільно прийнятий ризик солідарної відповідальності перед кредитором.

У подальшому спірна земельна ділянка площею 0,1661 га, кадастровий номер :05:013:0073, не вибула з цивільного обороту одноразово, а стала предметом подальших послідовних правочинів: 26 квітня 2018 року ОСОБА_2 відчужив її ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстрованим у реєстрі за № 823, а 16 серпня 2019 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О. та зареєстрованим у реєстрі за № 1418, знову відчужила цю саму ділянку ОСОБА_2 .

Отже наведена послідовність правочинів щодо одного й того самого майна, а саме, укладення 27 грудня 2013 року ОСОБА_1 в один день додаткової угоди до договору поруки № 113/1/13-KL/Р-1, якою розмір забезпечених порукою боргових зобов`язань було визначено у сумі 62 500 000 грн 00 коп., та договору дарування земельної ділянки на користь сина ОСОБА_2 , з подальшим відчуженням цієї ділянки 26 квітня 2018 року на користь ОСОБА_3 і її повторним відчуженням 16 серпня 2019 року знову на користь ОСОБА_2 , свідчить не стільки про реальний та остаточний перехід права власності, скільки про наявність ознак формального виведення цього активу з власності боржника «de jure» на час можливого ініціювання та здійснення процедур примусового стягнення заборгованості, що має істотне значення для встановлення дійсної мети первісного договору дарування.

У контексті оцінки фраудаторності оспорюваного договору дарування істотне значення має те, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2015 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Златобанк» стягнуто 80 509 334 грн 71 коп., однак це рішення фактично не було виконане, оскільки 19 травня 2017 року виконавчий лист повернуто стягувачу через відсутність у боржника ( ОСОБА_1 ) майна, на яке могло бути звернено стягнення. Водночас ТОВ «Лотуре-Агро» постановою Господарського суду міста Києва від 16 травня 2016 року визнано банкрутом. Отже після вибуття майна з власності ОСОБА_1 кредитор фактично втратив реальне джерело виконання судового рішення, що посилює висновок про вчинення договору дарування на шкоду кредитору.

Що стосується висновку суду першої інстанції про те, що наявність у ОСОБА_1 : договору банківського вкладу «Універсальний» №040210 від 20 березня 2013 року на суму 400 000 доларів США; договору банківського вкладу «Універсальний» №040851 від 29 березня 2013 року на суму 356 000 доларів США, строк якого додатковою угодою №1 від 27 вересня 2013 року було продовжено до 27 березня 2014 року; договору банківського вкладу «Універсальний» №048073 від 13 вересня 2013 року на суму 400 000 доларів США строком до 18 вересня 2014 року, а також кредитного договору №060/14/CL від 03 квітня 2014 року з максимальним лімітом заборгованості 10 000 000 грн 00 коп., який надалі був виконаний, підтверджує платоспроможність ОСОБА_1 на момент укладення договору дарування від 27 грудня 2013 року та виключає фраудаторність цього правочину, то колегія суддів вважає такий висновок необґрунтованим, виходячи з такого.

Так, 20 березня 2013 року між ПАТ «Златобанк» і ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу «Універсальний» №040210 на суму 400 000 доларів США зі строком повернення до 20 вересня 2013 року (а.с.70-72, т.2).

29 березня 2013 року між ПАТ «Златобанк» і ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу «Універсальний» №040851 на суму 356 000 доларів США зі строком повернення до 27 вересня 2013 року (а.с.73-74, т.2).

Додатковою угодою №1 від 27 вересня 2013 року було продовжено строк договору від 29 березня 2013 року до 27 березня 2014 року (а.с.75, т.2). Установлено, що ці кошти були предметом попереднього договору банківського вкладу від 20 березня 2013 року, у зв`язку із закінченням терміну дії якого, 29 березня 2013 року було укладено договір банківського вкладу «Універсальний» №040851.

13 вересня 2013 року між ПАТ «Златобанк»і ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу «Універсальний» №048073 на суму 400 000 доларів США строком до 18 вересня 2014 року (а.с.76-77, т.2).

У даному випадку колегія суддів враховує, що посилання суду першої інстанції на наявність у ОСОБА_1 фінансових ресурсів ґрунтується на договорах банківського вкладу «Універсальний» №040210 від 20 березня 2013 року на суму 400 000 доларів США, №040851 від 29 березня 2013 року на суму 356 000 доларів США, строк якого було продовжено до 27 березня 2014 року та №048073 від 13 вересня 2013 року на суму 400 000 доларів США. Проте ці кошти були розміщені ще до укладення договору дарування від 27 грудня 2013 року, коли ОСОБА_1 вже визнав боргові зобов`язання у сумі 62 500 000 грн 00 коп. Тому сам по собі факт існування депозитів не підтверджує наявності у нього вільних та достатніх фінансових ресурсів саме на момент безоплатного відчуження близькому родичу (сину) спірного майна.

Крім того, висновок суду першої інстанції про платоспроможність ОСОБА_1 з огляду на наявність у нього банківських вкладів на суму 756 000 доларів США є необґрунтованим. За офіційним курсом Національного банку України станом на 27 грудня 2013 року ця сума становила 6 042 708 грн 00 коп., що не є співмірним із розміром боргових зобов`язань, про які ОСОБА_1 був обізнаний як поручитель, зокрема з огляду на те, що саме в день укладення договору дарування він підписав зміни до договору поруки, якими визнав заборгованість у сумі 62 500 000 грн 00 коп. За таких обставин сам по собі факт наявності зазначених вкладів не підтверджує його платоспроможність у такому обсязі, який виключав би вчинення правочину на шкоду кредитору.

Так само необґрунтованим є посилання суду першої інстанції на кредитний договір №060/14/CL від 03 квітня 2014 року з максимальним лімітом заборгованості 10 000 000 грн 00 коп., який у подальшому був виконаний, оскільки встановлення максимального кредитного ліміту саме по собі не свідчить про фактичне отримання та використання відповідачем усієї зазначеної суми, так як кредитний ліміт є лише граничною межею можливого користування кредитними коштами, чого суд першої інстанції належним чином не з`ясував.

Отже, за встановлених у справі обставин колегія суддів дійшла висновку, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки від 27 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2368, не був звичайним добросовісним розпорядженням майном. На момент його укладення ОСОБА_1 був не лише поручителем за договорами поруки № 83/1/13-KL/Р-1 від 29 березня 2013 року та № 113/1/13-KL/Р-1 від 19 квітня 2013 року, а й уповноваженим представником єдиного засновника ТОВ «Лотуре-Агро» у правовідносинах, пов`язаних із кредитуванням товариства.

При цьому саме 27 грудня 2013 року, тобто в день укладення договору дарування, ОСОБА_1 підписав зміни до договору поруки № 113/1/13-KL/Р-1, якими визнав заборгованість у сумі 62 500 000 грн 00 коп., після чого безоплатно відчужив спірну земельну ділянку на користь свого сина. За таких обставин він достеменно знав про існування боргових зобов`язань, їх значний розмір та про власний обов`язок відповідати перед кредитором як поручитель.

Також встановлено, що після укладення договору дарування спірна земельна ділянка не вибула з цивільного обороту одноразово: 26 квітня 2018 року ОСОБА_2 відчужив її на користь ОСОБА_3 , а 16 серпня 2019 року ця ж земельна ділянка була знову відчужена на користь ОСОБА_2 . Така послідовність правочинів підлягає врахуванню при оцінці характеру оспорюваного договору, оскільки свідчить не про звичайне та добросовісне розпорядження майном, а про його послідовне вибуття з власності боржника.

Водночас рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 80 509 334 грн 71 коп. фактично не було виконане через відсутність у нього майна, на яке могло бути звернено стягнення, а ТОВ «Лотуре-Агро» в подальшому було визнано банкрутом. Отже, наслідком укладення договору дарування стало вибуття з власності ОСОБА_1 майна, за рахунок якого кредитор міг задовольнити свої вимоги.

За таких обставин договір дарування земельної ділянки площею 0,1661 га, кадастровий номер :05:013:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 27 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. та зареєстрований у реєстрі за № 2368, має ознаки фраудаторного правочину, оскільки внаслідок його вчинення з власності боржника вибуло майно, яке могло слугувати джерелом задоволення вимог кредитора, що свідчить про спрямованість цього правочину на унеможливлення звернення стягнення на відповідний актив.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 є поручителем, а не боржником за кредитним договором, по якому існують значні невиконані зобов`язання, не має правового значення для кваліфікації оспорюваного правочину як фраудаторного, оскільки він, як поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник (у тому числі поручитель) зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора (див. постанову Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19).

Що стосується висновків суду першої інстанції про те, щопервісний кредитор ПАТ «Златобанк» знав або міг знати про відчуження спірної земельної ділянки у 2014 році, а тому його правонаступник ТОВ «Ю-Бейс» звернувся до суду з пропуском позовної давності, то вони є необґрунтованими та такими що зроблені з порушення норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на позов представник ОСОБА_1 - адвокат Романишен Р.М. заявив про застування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог ТОВ «Ю-Бейс», посилаючись на те, що первісний кредитор ПАТ «Златобанк» знав або міг знати про відчуження спірної земельної ділянки ще 03 квітня 2014 року (укладення між банком та ОСОБА_1 договору іпотеки щодо суміжної сусідньої земельної ділянки) (а.с.233-243, т.1).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно із ст.262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зробила висновок про те, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону».

Однак суд першої інстанції, розглядаючи позов ТОВ «ФК «Ю-Бейс» належним чином не врахував зміст ст.261 ЦК України та усталену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої питання про застосування позовної давності може вирішуватися лише після встановлення факту порушення права позивача. Натомість, визнавши позов ТОВ «ФК «Ю-Бейс» недоведеним і необґрунтованим, суд одночасно застосував наслідки спливу позовної давності, чим допустив процесуально неузгоджений та взаємовиключний підхід до застосування інституту строку позовної давності.

Водночас перевіряючи доводи заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Романишена Р.М. про застування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог ТОВ «Ю-Бейс» з тих підстав, що первісний кредитор ПАТ «Златобанк» знав або міг знати про відчуження спірної земельної ділянки ще 03 квітня 2014 року (укладення між банком та ОСОБА_1 договору іпотеки щодо суміжної сусідньої земельної ділянки), колегія суддів вважає такі доводи недоведеними.

Так, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (див. постанову Верховного Суду 03 грудня 2025 року у справі № 344/2910/23 (провадження № 61-6508св24).

У справі встановлено, що на виконання забезпечення вказаного вище кредитного договору №060/14/CL від 03 квітня 2014 року між ОСОБА_2 (іпотекодавець) який є майновим поручителем ОСОБА_1 (боржник) та ПАТ «Златобанк» (позичальник) було укладено договір іпотеки №1114 від 03 квітня 2014 року, предметом якого була земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства. Кадастровий номер земельної ділянки :03:015:0072 (а.с.245-249, т.1).

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:015:0072 та спірна земельна ділянка, яка є предметом оспорюваного договору дарування від 27 грудня 2013 року з кадастровим номером :03:015:0073 є суміжними та знаходяться за однією адресою: АДРЕСА_1 .

У договорі іпотеки №1114 від 03 квітня 2014 року зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:015:0072 належить ОСОБА_2 (іпотекодавцю) на підставі договору дарування від 27 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. за року №2366, укладеного з ОСОБА_1 .

Отже, у даному випадку суд першої інстанції безпідставно ототожнив договір дарування № 2368, який є предметом оспорення у цій справі, з договором дарування № 2366, на який міститься посилання в договорі іпотеки № 1114 від 03 квітня 2014 року. Сам по собі факт укладення договору іпотеки щодо суміжної земельної ділянки не доводить, що ПАТ «Златобанк» було відомо саме про відчуження спірної земельної ділянки з кадастровим номером :03:015:0073, а відтак такі обставини не можуть вважатися належною підставою для обчислення позовної давності з 03 квітня 2014 року.

Інший по суті висновок ґрунтувався б на припущеннях, а доказування та відповідно рішення суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях (ст.ст. 12,81 ЦПК України )

У позові представник ТОВ «ФК «Ю-Бейс» вказував, що 20 квітня 2024 року представник ТОВ «ФК «Ю-Бейс» ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № 74638905. Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження НОМЕР_5, яке відкрите у приватного виконавця Ляпіна Д.В. було виявлено довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №373521394 від 09 квітня 2024 року щодо боржника ОСОБА_1 , з якої вбачається, що йому належало наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 719,9 кв. м, житловою площею 76,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; машино-місце № НОМЕР_3 , загальною площею 15 кв.м, розташоване на цокольному поверсі автопаркінгу за адресою: АДРЕСА_3 .

З метою виявлення майна боржника стягувачем було отримано довідку № 396534414 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої встановлено, що у період з 2013 року по 2015 рік боржник відчужив п`ять об`єктів нерухомого майна, на які стягувач мав потенційну можливість звернути стягнення, у тому числі й земельну ділянку, що є предметом спору у даній справі.

Довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформована 25 вересня 2024 року (а.с.165-166).

Таку саму правову позицію ТОВ «ФК «Ю-Бейс» підтримало і виклало у своїх запереченнях на заяву про застосування строку позовної давності (а.с.97-100, т.2)

З огляду на встановлені обставини, звернення ТОВ «ФК «Ю-Бейс» до суду з цим позовом у січні 2025 року відбулося в межах трирічного строку позовної давності.

Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.263 ЦПК України, наведених вище обставин справи, вимог закону та практики Верховного Суду, не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у позові ТОВ «ФК «Ю-Бейс» з підстав відсутності ознак фраудаторності спірного договору дарування та пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням встановлених вище обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ТОВ «ФК «Ю-Бейс» про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 27 грудня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та відновлення становища, яке існувало до порушення, з наведених вище підстав.

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (п. 3 ч.1 ст.270 ЦПК України).

З матеріалів справив вбачається, що додатковим рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 грудня 2025 року за заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Романишена Р.М. стягнуто з ТОВ «ФК «Ю-Бейс» на користь ОСОБА_1 витрати понесені на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 75 784 грн 00 коп.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року та ухвалення нового рішення про задоволення позову ТОВ «ФК «Ю-Бейс», то додаткове рішення цього ж суду від 09 грудня 2025 року, яким вирішено питання про розподіл судових витрат, також підлягає скасуванню, оскільки є невід`ємною частиною основного рішення і не може існувати самостійно після його скасування.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У даній справі ТОВ «ФК «Ю-Бейс» понесло судові витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції в загальному у розмірі 21 507 грн 60 коп. (а.с.1, 2, 180, т.1; а.с. 21, 22, т.3).

Оскільки колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про задоволення позову, то з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Ю-Бейс» підлягає стягненню судовий збір у рівних частинах, що становить по 10 753 грн 80 коп., з кожного.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» - адвоката Круглика Валерія Володимировича на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 09 грудня 2025 року - задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 09 грудня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ляпін Дмитро Валентинович, про визнання недійсним договору та відновлення становища, яке існувало до порушення - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,1661 га, кадастровий номер: :05:013:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта: 31, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Оксаною Олександрівною 27 грудня 2013 року та зареєстрований в реєстрі за номером 2368.

Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1661 га, кадастровий номер: :05:013:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства - ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» судовий збір у розмірі по 10 753 (десять тисяч сімсот п`ятдесят три) грн 80 коп., з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 березня 2026 року.

Головуючий

Судді: