Справа № 306/1802/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 березня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.В., Феєра І.С.

з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 січня 2023 року, ухвалене головуючою суддею Вінер Е.А., в справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: орган опіки і піклування Свалявської міської ради про визнання фізичної особи недієздатною та встановлення опіки

встановив:

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 , діючи в інтересах своєї дочки ОСОБА_3 , звернулась до суду із заявою, в якій просила визнати ОСОБА_3 недієздатною, встановити над нею опіку та призначити ОСОБА_2 опікуном ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги заявник посилалась на те, що ОСОБА_4 є її дочкою та інвалідом другої групи загального захворювання. Внаслідок психічного захворювання ОСОБА_3 не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зазначила, що дочка тривалий час страждає на стійкий психічний розлад, обумовлений наявністю у останньої ряду серйозних захворювань.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 січня 2023 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 недієздатною з листопада 1994 року.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Посилаючись на висновок судово-психіатричного експерта № 92 від 09 червня 2022 року, складений Комунальним некомерційним підприємством «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегово Закарпатської обласної ради», суд першої інстанції визнав ОСОБА_3 недієздатною з листопада 1994 року.

Відмовляючи у задоволенні решти вимог, суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи міститься подання Свалявської міської ради щодо питання забезпечення прав повнолітніх осіб, які потребують опіки (піклування), згідно з яким до органу опіки та піклування щодо встановлення опіки над ОСОБА_3 звернулися ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Отже, враховуючи, що подання було складено з порушенням норм цивільного процесуального права без зазначення, якого саме опікуна необхідно призначити, суд відмовив у задоволенні вказаних вимог.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні заяви.

Вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки вони суперечать наявним документам у справі, доказам, її поясненням у якому зазначено, що вона заявлені вимоги своєї матері в частині визнання її недієздатною визнано, але вона особисто в суді надавала пояснення і заявляла, що не визнає себе психічно хворою, мати сприяла їй замість оформлення документів по іншій хворобі у визнанні її інвалідом, при цьому отримуючи її пенсію в той час коли вона проживала з нею і не знала, що вона визнана інвалідом. Сприяла довготривалий час у тому, щоб зробити з неї психічно-тяжкою хворою, помістивши її у психлікарню, отримавши відомості після укладення нею шлюбу з чоловіком ОСОБА_5 , у 2021 році та інформацію про те, що вона подала заповіт на її чоловіка звернулася до суду з наміром майнового характеру, щоб продовжувати спричиняти їй моральні страждання, хоча обіцяла їй під час розгляду справи у суді забрати свою заяву.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Свалявського районного суду від 18 січня 2023 року в частині відмови у встановленні опіки скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення.

Встановлено над ОСОБА_3 опіку, її опікуном призначено ОСОБА_2 .

У решті рішення Свалявського районного суду від 18 січня 2023 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції у частині визнання ОСОБА_3 недієздатною з листопада 1994 року.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважав неправильним висновок суду першої інстанції про відмову у призначенні опікуном недієздатної її матері ОСОБА_2 у зв`язку із відсутністю відповідного подання органу опіки та піклування.

Так, на виконання ухвали Закарпатського апеляційного суду від 08 травня 2023 року було надано подання органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Свалявського міської ради, згідно з яким орган опіки та піклування не заперечував щодо призначення ОСОБА_2 опікуном її дочки ОСОБА_3 у разі визнання її недієздатною у судовому порядку.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.10.2024 скасовано постанову Закарпатського апеляційного суду від 30.04.2024, а справу направлено до апеляційного суду на новий розгляд.

Постанова мотивована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою клопотання ОСОБА_1 та її представника щодо бажання особисто брати участь у розгляді справи та розглянув справу за відсутності особи, стосовно якої вирішується питання про визнання її недієздатною, тим самим порушив конституційне право такої особи на участь у судовому засіданні та вимоги ЦПК України.

Крім того не надав оцінки запереченням ОСОБА_1 щодо висновків експертів та заявляла клопотання про призначення повторної комплексної комісійної судової психіатричної експертизи в суді апеляційної інстанції, які судом відмовлено без належного обґрунтування.

Крім того, в матеріалах справи міститься консультативний висновок спеціаліста від 20 січня 2021 року, згідно якого у ОСОБА_3 не виявлено захворювання центральної нервової системи, який суперечить іншим матеріалам справи. Як наслідок, апеляційний суд не спростував всі аргументи апеляційної скарги та не звернув уваги, що у справі про визнання фізичної особи недієздатною, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася та не повідомила суд про причини неявки. Судові виклики поверталися на адресу суду без вручення заявниці із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, однак надала нотаріально засвідчену заяву про розгляд справи без її участі та за участі її представників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . При цьому підтримувала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Адвокат Дудурич І.В., який діє в інтересах ОСОБА_3 просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувавши рішення та відмовити в задоволення заяви.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 21 липня 2021 року уклала шлюб зі ОСОБА_5 , після одруження змінила прізвище на « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 21 липня 2021 року.

Згідно з довідкою № 3 від 29 січня 2021 року, яка видана лікарем-психіатром Комунального некомерційного підприємства «Свалявська районна лікарня», ОСОБА_4 перебуває на диспансерному обліку з 1998 року. Неодноразово лікувалась в обласній психіатричній лікарні, є інвалідом ІІ групи з 2015 року.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 182 від 24 грудня 2021 року, складеного Комунальним некомерційним підприємством «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегово Закарпатської обласної ради» на підставі ухвали суду про призначення судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_9 страждає на хронічний стійкий психічний розлад у формі параноїдної шизофренії з епізодичним перебігом та стабільним змішаним дефектом особистості, внаслідок чого нездатна усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 92 від 09 червня 2022 року, складеним Комунальним некомерційним підприємством «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегово Закарпатської обласної ради» на підставі ухвали суду, ОСОБА_9 страждає на хронічний стійкий психічний розлад у формі параноїдної шизофренії з епізодичним перебігом та стабільним змішаним дефектом особистості. Психічні розлади згідно медичної документації розпочалися з листопада 1994 року.

У матеріалах справи міститься подання секретаря Свалявської міської ради щодо питання забезпечення прав повнолітніх осіб, які потребують опіки (піклування), згідно з яким до органу опіки та піклування щодо встановлення опіки над ОСОБА_3 звернулися ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Враховуючи те, що обидва заявники надали повний перелік документів та можуть бути опікунами, орган опіки та піклування Свалявської міської ради просить питання визначення опікуна залишити на розсуд суду.

Рішенням виконавчого комітету Свалявського міської ради Закарпатської області № 186 від 31 травня 2023 року «Про затвердження подання до суду про призначення опікуна» на виконання ухвали Закарпатського апеляційного суду від 08 травня 2023 року по справі, враховуючи пропозиції опікунської ради при виконавчому комітеті Свалявського міської ради, затверджено подання органу опіки та піклування щодо призначення ОСОБА_2 опікуном її дочки ОСОБА_3 , у випадку визнання її недієздатною у судовому порядку.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 39, частина перша статті 40 ЦК України).

Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини першатретя статті 41 ЦК України).

Тлумачення зазначених норм права дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.

Хоча за станом здоров`я недієздатні особи неспроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми.

Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про визнання фізичної особи недієздатною.

Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб (частина четверта статті 294 ЦПК).

Частиною першою статті 294 ЦПК України встановлено обов`язок суду під час розгляду справ окремого провадження роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.

Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-384цс16 викладено правову позицію про те, що за частиною першою статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною. Частиною другою статті 39 ЦК України передбачено, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України. Відповідно до статті 239 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» від 28 березня 1972 року роз`яснено, що даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.

Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних зі станом її психічного здоров`я (частина перша статті 7 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (стаття 298 ЦПК України).

Аналіз змісту вказаної норми свідчить про те, що така експертиза проводиться за участю особи, стосовно якої розглядається справа про визнання її недієздатною.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі

№ 463/2503/18, при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити, чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Судом першої інстанції визнано ОСОБА_3 недієздатною на підставі висновків судово-психіатричного експерта № 182 від 24 грудня 2021 року та №92 від 09 червня 2022 року, при цьому ОСОБА_3 не була присутньою під час проведення експертизи.

Стаття 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначає презумпцію психічного здоров`я.

Кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно зі статтею 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, зокрема психічний стан особи.

Порядок проведення судово-психіатричної експертизи затверджено Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 травня 2018 року №865, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 червня 2018 року за № 719/32171.

Предметом судово-психіатричної експертизи є психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу. Психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу визначається з метою надання відповіді на запитання, поставлені особою або органом, яка (який) залучила(в) експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Об`єктами експертизи є: матеріали цивільної справи, медична документація, аудіовізуальні матеріали та інша інформація про психічний стан особи, відносно якої проводиться експертиза.

Натомість, як свідчать матеріали справи та зміст висновку судово-психіатричного експерта №182 від 24 грудня 2021 року, при дослідженні та проведенні експертизи була використана медична документація датована 1997-2014 роками, тобто за відсутності медичних даних за останні сім років, що передували зверненню заявника до суду з цією заявою, зважаючи на те, що матеріали справи містять відомості щодо наявності таких даних, зокрема під час проходження огляду ОСОБА_3 спеціалізованою психоневрологічною МСЕК.

При цьому, не зважаючи на дослідження експертами медичної документації за період 1997-2014 роки, згідно зазначеного висновку експертів недієздатність ОСОБА_3 визнано з 1994 року.

За змістом консультативного висновку спеціаліста від 20 січня 2021 року, у ОСОБА_3 не виявлено захворювання центральної нервової системи, який суперечить іншим матеріалам справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип рівності сторін як один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом (рішення ЄСПЛ від 08 червня 2006 року у справі «Кайя проти Австрії», заява № 54698/00, пункт 28; від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України», заява № 7460/03, пункт 26 від 08 квітня 2010 року у справі «Гурепка проти України (№ 2)», заява № 38789/04,

пункт 23).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Оскільки ОСОБА_2 належними доказами не довела заявлені нею вимоги, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення таких.

Крім того, як слідує з відомостей Державної прикордонної служби України від 03.12.2025, ОСОБА_2 ще 15.06.2023 перетнула державний кордон України та не поверталася з того часу на територію України.

Тож суд першої інстанції наведеного вище не врахував, що являється для апеляційного суду підставою по скасуванню рішення у справі в частині задоволених вимог та постановлення нового судового рішення про відхилення вимоги про визнання особи недієздатною.

Окрім наведеного, колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

А тому, апеляційний суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відтак, апеляційний суд з огляду на викладене зазначає, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені в апеляційній скарзі, які мають значення для вирішення даного спору.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що у задоволенні заяви слід відмовити та у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги є підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому таке підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням у справі постанови про відмову в задоволеної вимоги щодо визнання ОСОБА_3 недієздатною.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 січня 2023 року в частині задоволеної вимоги заявниці ОСОБА_2 щодо визнання ОСОБА_9 недієздатною скасувати та у задоволенні даної вимоги, відмовити.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 березня 2026 року.

Суддя-доповідач

Судді