Провадження № 2/357/2204/26
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26 березня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря Кича М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "ВТБ Банк" про встановлення факту припинення іпотеки та припинення обтяження,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2025 року, адвокат Запаскін Максим Романович, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Акціонерного товариства «ВТБ Банк» про встановлення факту припинення іпотеки та припинення обтяження, посилаючись на наступні обставини.

03 вересня 2004 року між Позивачем та юридичною особою, яка на той момент найменування «МРІЯ» Акціонерний комерційний банк (), було укладено кредитний договір, на забезпечення виконання якого цього ж дня сторони уклали іпотечний договір № 04-122. На підставі вказаного іпотечного договору приватним нотаріусом було зареєстровано обтяження на належну Позивачу квартиру, а саме: заборону на нерухоме майно (реєстраційний номер 1278687) та іпотеку (реєстраційний номер 1286157).

В подальшому Позивач належним чином та в повному обсязі виконала свої зобов`язання за кредитним договором, повністю погасивши заборгованість перед банком. Однак, всупереч вимогам законодавства та звичаїв ділового обороту, іпотекодержатель не вчинив дій, спрямованих на зняття обтяжень, та не надав Позивачу відповідних підтверджень про відсутність боргу, у зв`язку з чим обтяження протиправно залишалися чинними.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як неодноразово наголошував Верховний Суд, іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання. Оскільки основне зобов`язання Позивача було припинено шляхом його повного виконання, іпотека за іпотечним договором № 04-122 також є припиненою в силу прямої вказівки абзацу другого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Для правильної ідентифікації Відповідача та підтвердження тяглості правовідносин, слід зазначити, що юридична особа з кодом за час свого існування неодноразово змінювала найменування: 28.03.2007: Акціонерний комерційний банк "Мрія" (АКБ "Мрія"); 28.03.2007: Відкрите акціонерне товариство "ВТБ Банк" (ВАТ "ВТБ Банк"); 29.07.2010: Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк" (ПАТ "ВТБ Банк"); На сьогодні: Акціонерне товариство "ВТБ БАНК" (АТ "ВТБ БАНК"). Незмінність коду ЄДРПОУ беззаперечно свідчить, що Відповідач у цій справі є тією ж особою, що й первісний іпотекодержатель АКБ «МРІЯ».

На момент подачі цього позову Акціонерне товариство «ВТБ БАНК» перебуває в стані припинення (ліквідації) на підставі рішення Правління Національного банку України. Внаслідок цього Відповідач об`єктивно позбавлений можливості виконати свій обов`язок та подати заяву про державну реєстрацію припинення обтяжень, що створює для Позивача непереборну перешкоду для відновлення свого порушеного права в позасудовому порядку.

Таким чином, склалася ситуація, за якої правові підстави для існування обтяжень відпали, однак самі обтяження залишаються чинними в Державному реєстрі. Як неодноразово зазначав Верховний Суд у подібних правовідносинах, «наявність запису щодо заборони відчуження належного позивачу нерухомого майна позбавляє його, як власника нерухомого майна, можливості реалізувати свої права на володіння, користування та розпорядження своїм майном». Це є прямим порушенням статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а отже, потребує ефективного судового захисту.

На звернення самої Позивачки, ОСОБА_1 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав відповідь № 49-036-6793/24 від 21.06.2024 року (копія додається). Цей документ є належним та допустимим доказом, що має розцінюватися судом

У вказаному листі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який на сьогодні володіє всією повнотою інформації щодо активів та пасивів Відповідача, дослівно повідомляє: «...відповідно до наявних у володінні та розпорядженні Фонду даних, зобов`язання ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за кредитним договором № 04-122 від 03.09.2004 перед АТ «ВТБ БАНК» станом на дату запровадження тимчасової адміністрації в Банку… були відсутні». Це твердження від органу, що здійснює ліквідацію, є остаточним підтвердженням відсутності боргу.

Таким чином, поєднання факту виконання зобов`язання Позивачем та офіційного підтвердження відсутності боргу з боку ліквідатора беззаперечно доводить відсутність будь-яких зобов`язань позивача перед відповідачем за вищевказаним договором, а іпотека є беззаперечно припиненою. Наявність записів про обтяження в Державному реєстрі після цього моменту є протиправною та порушує право власності Позивача.

Встановлений факт припинення іпотеки створює для Позивача парадоксальну ситуацію: її право власності є юридично вільним від обтяжень, але формально обмеженим через неможливість виключення записів з Державного реєстру в позасудовому порядку. Відповідач, перебуваючи у стадії ліквідації, об`єктивно не може подати заяву реєстратору, що створює непереборну перешкоду та робить звернення до суду єдиним можливим та ефективним способом захисту.

Обраний Позивачем спосіб захисту подання позову про встановлення факту припинення іпотеки, припинення обтяження та визнання рішення суду підставою для державної реєстрації не є юридичною імпровізацією, а є чітким, вивіреним та прямо передбаченим найвищою судовою інстанцією механізмом захисту права власності в ситуації, що склалася. Будь-яке інше рішення, окрім задоволення цього позову, суперечитиме усталеній практиці Верховного Суду та принципу правової визначеності.

Просив суд встановити факт припинення іпотеки за іпотечним договором № 04 122 від 03.09.2004 року, укладеним між ОСОБА_1 та Акціонерним (який на момент звернення до суду має назву АТ «ВТБ БАНК», ), припинити обтяження речових прав на нерухоме майно у вигляді заборони на нерухоме майно (реєстраційний номер 1278687), накладене на підставі іпотечного договору № 04-122 від 03.09.2004 року та визнати, що рішення суду у цій справі є підставою для проведення державним реєстратором державної реєстрації припинення іпотеки (реєстраційний номер 1286157) та державної реєстрації припинення обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно (реєстраційний номер 1278687) щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ( а. с. 1-7 ).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2025 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 25-26 ) та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Ухвалою судді від 02.12.2025 позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ВТБ Банк про встановлення факту припинення іпотеки та припинення обтяження була залишена без руху ( а. с. 30-32 ).

09.12.2025 судом отримано заяву про усунення недоліків, яка зареєстрована за вх. № 7144 ( а. с. 34-35) з додатками ( а. с. 36-39).

Ухвалою судді від 12.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ВТБ Банк про встановлення факту припинення іпотеки та припинення обтяження Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 січня 2026 року ( а. с. 41-42 ).

31.12.2025 судом отримано відзив на позовну заяву, зареєстрований судом за вх. № 76397 ( а. с. 48-51 ).

Відзив мотивований наступним.

Так відповідно до позовної заяви Позивач просить встановити факт припинення іпотеки за іпотечним договором № 04-122 від 03.09.2004 року, укладеним між ОСОБА_1 та Акціонерним (який на момент звернення до суду має назву АТ «ВТБ БАНК», ); припинити обтяження речових прав на нерухоме майно у вигляді заборони на нерухоме майно (реєстраційний номер 1278687), накладене на підставі іпотечного договору № 04-122 від 03.09.2004 року; визнати, що рішення суду у цій справі є підставою для проведення державним реєстратором державної реєстрації припинення іпотеки (реєстраційний номер 1286157) та державної реєстрації припинення обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно (реєстраційний номер 1278687) щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

На виконання приписів статті 521 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» АТ «ВТБ БАНК» здав, а архів Національного банку прийняв на зберігання всі наявні документи Банку за 1991-2022 роки включно, а також довідковий апарат до них, про що складено відповідні акти. Відповідно до статті 111 глави 9 розділу IV Додатку до Правил застосування переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 130 від 27.11.2018, термін зберігання справ з юридичного оформлення рахунків клієнтів за активними операціями (в т.ч. кредитні договори, договори застави) складає п`ять років після виконання умов договору. Відтак, у Фонді відсутні первинні документи АТ «ВТБ БАНК» за зазначений період, зокрема, щодо кредитного портфелю Банку.

В той же час, відповідно до наявних у розпорядженні Фонду відомостей повідомляють, що зобов`язання ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за кредитним договором № 04-122 від 03.09.2004 перед АТ «ВТБ БАНК» були виконані до дати запровадження тимчасової адміністрації в Банку, розпочатої 28.11.2018. Щодо покладення на АТ «ВТБ БАНК» судових витрат, то необхідно зазначити, що станом на сьогоднішній день в АТ «ВТБ БАНК» триває процедура ліквідації. Спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено мораторій на стягнення коштів неплатоспроможного банку поза межами спеціальної процедури визначеної Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (ст. 36, 46, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Враховуючи викладене, просили залишити судові витрати за Позивачем та не стягувати їх з неплатоспроможного АТ «ВТБ БАНК».

Ухвалою суду від 13.01.2026 закрито підготовче засідання у даній справі та призначено справу до судового розгляду на 16.02.2026 ( а. с.71-72 ).

16.02.2026 справа була знята з розгляду у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному ( а. с. 78 ).

Розгляд справи було призначено на 26.03.2026.

Сторони по справі в судове засідання на 26.03.2026 не з`явились, представників не направили.

26.03.2026 судом отримано заяву, зареєстрована за вх. № 19558 від представника позивача Запаскіна М.Р., в якій просив розглянути дану справу без участі позивача та представника позивача. Пункт 1 та 2 прохальної частини позову підтримують та просили задовольнити. Пункт 3 прохальної частини не підтримують. Судові витрати просили покласти на позивача ( а. с. 83 ).

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявна Довідка про доставку електронного документу, документ у вигляді «Внесення дат слухань (Судовий розгляд)» від 24.02.2026 доставлено до електронного кабінету 25.02.2026 ( а. с. 80 ).

Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Тому, відповідач був повідомлений належним чином та завчасно у відповідності до вимог цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

В свою чергу, представник позивача скористувався вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України.

Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Такої позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, судом врахована та обставина, що відповідач висловив свою позицію стосовно позовних вимог позивача надавши відзив.

Інших заяв та клопотань з боку учасників справи на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

Встановлено, що 03 вересня 2004 року між Акціонерним комерційним банком 'Мрія" та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір ( а. с. 13-18 ).

Так, предметом вказаного договору є, цей договір забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з Кредитного договору № 04-12 від 03 вересня 2004 року ( а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору ), далі «Кредитний договір, укладеного між Іпотекодержателем та Позичальником, за умовами якого Позичальник зобов`язаний до 03.09.2007 повернути Іпотекодержателю кредит у розмірі 135 000 гривень, сплатити проценти за користування ним згідно умов Кредитного договору, а також неустойку у розмірах і у випадках, передбачених Кредитним та цим Договором ( п. 1.1. Договору ).

Предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира під АДРЕСА_2 ( п. 1.2. Договору ).

На підставі вказаного іпотечного договору, здійснено заборона на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, квартира під АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованого 13.11.2025 ( а. с. 11-12 ).

Заборона на нерухоме майно внесено реєстратором приватним нотаріусом Панратьєвою Є.В. 03.09.22004 за № 1278687.

Відповідно до листа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який на сьогодні володіє всією повнотою інформації щодо активів та пасивів відповідача, дослівно повідомлено: «...відповідно до наявних у володінні та розпорядженні Фонду даних, зобов`язання ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за кредитним договором № 04-122 від 03.09.2004 перед АТ «ВТБ БАНК» станом на дату запровадження тимчасової адміністрації в Банку… були відсутні» ( а. с. 19-20 ).

Це твердження від органу, що здійснює ліквідацію, є остаточним підтвердженням відсутності боргу.

Встановлено, що до 28.03.2007: Акціонерний комерційний банк "Мрія" (АКБ "Мрія"); 28.03.2007: Відкрите акціонерне товариство "ВТБ Банк" (ВАТ "ВТБ Банк"); 29.07.2010: Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк" (ПАТ "ВТБ Банк"); на сьогодні: Акціонерне товариство "ВТБ БАНК" (АТ "ВТБ БАНК"). Незмінність коду ЄДРПОУ беззаперечно свідчить, що відповідач у цій справі є тією ж особою, що й первісний іпотекодержатель АКБ «МРІЯ».

Так, на момент подачі цього позову Акціонерне товариство «ВТБ БАНК» перебуває в стані припинення (ліквідації) на підставі рішення Правління Національного банку України.

Звертаючись до суду з даним позовом, стороною позивача наголошується на тому, що поєднання факту виконання зобов`язання позивачем та офіційного підтвердження відсутності боргу з боку ліквідатора беззаперечно доводить відсутність будь-яких зобов`язань позивача перед відповідачем за вищевказаним договором, а іпотека є беззаперечно припиненою, а наявність записів про обтяження в Державному реєстрі після цього моменту є протиправною та порушує право власності позивача.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом способом захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

У ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотека визначена як окремий вид застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

При цьому основним зобов`язанням є зобов`язання боржника за договором позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також інше зобов`язання, що виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

За змістом ст. 17 цього Закону іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

За положеннями ч. 1 ст. 593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частини перша статті 598, стаття 599 ЦК України).

На підставі викладеного, враховуючи що основне зобов`язання припинено шляхом виконання, відсутності боргу, що підтверджено листом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який на сьогодні володіє всією повнотою інформації щодо активів та пасивів відповідача, який вказав, що відповідно до наявних у володінні та розпорядженні Фонду даних, зобов`язання ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за кредитним договором № 04-122 від 03.09.2004 перед АТ «ВТБ БАНК» станом на дату запровадження тимчасової адміністрації в Банку були відсутні ( а. с. 19-20 ), припиненою є і іпотека за Іпотечним договором від 03.09.2004, зареєстрованого в реєстрі за № 8298.

За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, яке є похідним від основного зобов`язання. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06.08.2020 у справі № 337/1000/19, від 28.04.2021 у справі № 569/14282/19, від 07.07.2021 у справі № 756/13164/18.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.11.2025 ( а. с. 11-12 ), здійснена заборона на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, квартира під АДРЕСА_2 , наявний запис тип обтяження заборона, реєстраційний номер обтяження 1278687, зареєстрований 03.09.2004, реєстратором: Приватний нотаріус Панкратьєва Є.В., на підставі іпотечного договору, 797 від 03.09.2004.

Отже, предметом спору в даній справі є припинення забезпечувального зобов`язання за договором іпотеки внаслідок належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором і його припинення.

Частина 1 ст. 316 ЦК України встановлює, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п. 5 ч. 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав (пункти 8, 9 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про іпотеку», обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Іпотекодержатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки не пізніше 14 днів з дня повного погашення боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина друга статті 593 ЦК України, частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат» нотаріус знімає заборону відчуження нерухомого майна на підставі отриманого повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, припинення чи розірвання договору довічного утримання, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Суд приходить до висновку, що наявність запису щодо заборони відчуження належного позивачу нерухомого майна у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позбавляє позивача, як власника квартири під АДРЕСА_2 , яку було передано в іпотеку, можливості реалізувати свої права на володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у подібних правовідносинах, наявність запису щодо заборони відчуження належного позивачу нерухомого майна позбавляє його, як власника нерухомого майна, можливості реалізувати свої права на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Це є прямим порушенням статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а отже, потребує ефективного судового захисту.

Суд звертає увагу, що за юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002).

Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19.

Як встановлено судом та зазначено вище, Акціонерний комерційний Банк «Мрія» в 2007 році було перейменовано в Акціонерне товариство «ВТБ Банк», яке перебуває в стадії ліквідації та повноваження під час здійснення ліквідації АТ ВТБ Банк»» здійснюється Фондом гарантування вкладників фізичних осіб безпосередньо.

В той же час іпотекодержатель не вжив заходів для припинення іпотеки та скасування заборони відчуження нерухомого майна, чим порушив право позивачки як власника на вільне розпорядження майном. Обтяження, які діють до теперішнього часу, обмежують позивачку у праві розпорядження належним їй на праві власності нерухомим майном.

У разі «відсутності» особи, яка має відповідати за позовом (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації), іпотекодавець може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування відповідних обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.

Такий висновок зробив Верховний Суд від 13 червня 2024 року у справі № 333/8899/21 (провадження № 61-6732св23) у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі за позовом про скасування заборони відчуження нерухомого майна.

В свою чергу, позивач звертаючись з даним позовом просив встановити факт припинення іпотеки, обґрунтовуючи тим, що АТ «ВТБ Банк» перебуває в стадії ліквідації, що позбавляє можливості останнього звернутися до нотаріуса для скасування обтяження іпотеки.

Водночас, на час розгляду справи не припинено юридичну особу АТ «ВТБ Банк», змінено назву з АКБ «Мрія», про що свідчить Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ( а. с. 53 ), а лише перебуває в стадії ліквідації ( а. с. 21-22 ), а тому посилання позивача як на одну з вимог припинення іпотеки у зв`язку з ліквідацією Банку, то такі посилання є безпідставними.

Крім того суд звертає увагу, що оскільки АТ «ВТБ Банк» не припинено в наслідок ліквідації, а лише перебуває в стадії припинення ( ліквідації ), суд не погоджується, що в даному випадку іпотекодавець може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки.

Суд може обрати такий спосіб захисту, який би захистив порушене, невизнане або оспорюване право, навіть якщо він не передбачений законом чи договором, за умови, що такий спосіб є ефективним. Це означає, що обраний спосіб має реально поновлювати становище, яке існувало до порушення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням судочинства. Близькі за змістом висновки викладені у постановах ВС від 19.04.2023 № 904/7803/21, від 20.09.2023 № 910/3453/22, від 01.11.2023 № 910/7987/22.

Така позиція відображена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23.

Оцінку предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке він зазначає в позовній заяві, здійснює суд, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (див. постанови КГС ВС від 19.09.2019 № 924/831/17, від 26.05.2022 № 910/17717/20, ВПВС від 22.02.2024 № 990/150/23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Обрати належний способу захисту має суд згідно з пропонованою в позові кваліфікацією спору. Ефективний спосіб захисту чи належний спосіб захисту обирає суд, якщо прагнення позивача є безсумнівно зрозумілим, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до способу захисту прав, визначеного законом.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних права, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

ВС КЦС у постанові від 05.09.2019 № 638/2304/17 зазначив, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

За таких обставин, з урахуванням наявних підстав вважати іпотеку припиненою та загальних засад (принципів) цивільного судочинства, відповідно до способу захисту прав, визначеного законом, суд вважає визнати припиненою іпотеки за договором іпотеки у зв`язку з виконанням основного зобов`язання та припинення обтяження іпотеки нерухомого майна, оскільки наявні обтяження щодо належного позивачці майна порушують її право власності.

Отже, визнати припиненою іпотеку за договором іпотеки є належним способом захисту, що узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 715/2508/22 (провадження № 61-1862св24).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ВТБ Банк про встановлення факту припинення іпотеки та припинення обтяження є такими, що підлягають задоволенню частково у викладених судом мотивах.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір в сумі в загальному розмірі 1 937,92 грн ( а. с. 8, 39 ).

Оскільки, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з відповідача судового збору понесеного позивачем при зверненні до суду.

Водночас, звертаючись до суду з заявою про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, просили судові витрати покласти на позивача, тому понесені витрати суд залишає за позивачем.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 316, 317, 321, 386, 391, 546, 575, 593, 598, 599 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 19, 76, 77, 78, 80, 81, 89, 133, 141, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Законом України «Про нотаріат», суд,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ВТБ Банк про встановлення факту припинення іпотеки та припинення обтяження, - задовольнити частково.

Визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором № 04-122 від 03.09.2004, укладеним між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «ВТБ Банк» (змінив назву з АКБ «Мрія», ).

Припинити обтяження речових прав на нерухоме майно у вигляді заборони на нерухоме майно (реєстраційний номер 1278687), накладене на підставі іпотечного договору № 04-122 від 03.09.2004.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: Акціонерне товариство «ВТБ Банк» ( адреса місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 17, ).

Повне судове рішення складено 26 березня 2026 року.

Суддя О. І. Орєхов