Справа № 676/282/26
Номер провадження 2/676/1992/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2026 року м. Кам`янець-Подільський

Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області

в складі головуючого судді Гладій Л.М.,

за участі секретаря судового засідання Сенчишеної Р.М.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах Жванецької сільської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з незаконного володіння у комунальну власність, -

В С Т А Н О В И В:

Кам`янець-Подільська окружна прокуратура звернулась до суду в інтересах Жванецької сільської ради із позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з незаконного володіння у комунальну власність.

Позивач, обґрунтовуючи позов зазначив, що Кам`янець-Подільською окружною прокуратурою при виконанні повноважень, визначених ст.1311 Конституції України та ст.23 Законі України «Про прокуратуру» виявлено факт порушення інтересів держави при отриманні у приватну власність земельної ділянки водного фонду, що розташована в межах населеного пункту с. Жванець Кам`янець-Подільського району Хмельницької області та знаходиться в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища.

Так, рішенням Жванецької сільської ради № 7/10 від 08.09.1999 року передано в приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0850 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в межах населеного пункту с. Жванець Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, кадастровий № :01:013:0002.

Право власності ОСОБА_1 посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 719763 від 01.07.2011 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00588.

Разом з цим, згідно листа з архівного відділу Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації № 76/04-06 від 24.10.2025 року в рішеннях сесій за 1999 рік інформація стосовно передачі в приватну власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки відсутня.

Отже, рішення Жванецької сільської ради № 7/10 від 08.09.1999 року, зазначене як підстава для реєстрації права власності ОСОБА_1 спірної земельної ділянки з кадастровим номером № :01:013:0002 органом місцевого самоврядування не приймалось, тому право власності на земельну ділянку у нього не виникло.

Реагуючи на вказане, 04.11.2025 року окружною прокуратурою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000055 від 04.11.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України та триває досудове розслідування.

Окрім того, окружною прокуратурою виявлено порушення вимог ст.ст.13, 14 Конституції України, ст.ст.19, 58, 59, 60, 61, 62, 83 Земельно кодексу України та ст.ст.4, 88, 89 Водного кодексу України при отриманні у приватну власність спірної земельної ділянки, оскільки вона належить до земель водного фонду та повністю перебуває в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища, що виключає право приватної власності на неї.

Вказане підтверджуються матеріалами проведених ПП «Діоріт Плюс 1» топографо-геодезичних робіт з метою співставлення місця розташування спірної земельної ділянки з кадастрові № :01:013:0002 відносно земель водного фонду та прибережної захисної смуги Дністровського водосховища.

Так, згідно збірного кадастрового плану, виготовленого за результатами проведених топографо-геодезичних робіт сертифікованим інженером землевпорядником ОСОБА_2 встановлено, що спірна земельна з кадастровим номером :01:013:0002, площею 0,0850 га повністю перебуває в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища.

Також, згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 10-22-0.41-57/2025 від 26.11.2025 року факт розташування спірної земельної ділянки з кадастровим № :01:013:0002 у відповідних площах та межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища свідчить про порушення вимог земельного законодавства при встановленні та зміні цільового призначення земельних ділянок та в подальшому при їх передачі в приватну власність.

За інформацією Регіонального офісу водних ресурсів у Хмельницькій області № 561 від 27.05.2025 року спірна земельна ділянка із кадастровим № :01:013:0002 знаходиться на лівому березі Дністровського водосховища, створеного у 1981-1987 роках для забезпечення експлуатації комплексного Дністровського гідровузла, яке знаходиться на річці Дністер, яка відповідно до ст.79 Водного кодексу України с великою річкою.

Після будівництва Дністровського комплексного гідровузла ділянка с. Жванець (гирло) річки Дністер було затоплена Дністровським водосховищем: гирлова ділянка річки Дністер є частиною Дністровського водосховища, що наглядно підтверджується картографічними матеріалами, долученими до Робочого проекту водоохоронної зони лівого берега водосховища Дністровської ГЕС.

Робочим проектом водоохоронної зони лівого берега водосховища Дністровської ГЕС на території Кам`янець-Подільського району Хмельницької області із картографічними матеріалами, котрий був виготовлений у 1988 році проектно-вишукувальним та науково-дослідним інститутом «Укрдіпроводгосп» на підставі завдання Міністерства меліорації та водного господарства Української PCP від 7 травня 1985 року, у відповідності з постановою Ради Міністрів СРСР № 815 від 2 жовтня 1978 року «Про порядок організації та координації заходів, що забезпечують належний технічний стан благоустрій водосховищ та про виконання цих заходів», постановою Ради Міністрів УРСР № 529 від 14 листопада 1978 року «Про заходи щодо забезпечення технічного стану та благоустрою водосховищ», Водним кодексом УРСР, Земельним кодексом УРСР, Лісовим кодексом УРСР.

Вказана проектна документація водоохоронної зони лівого берегу Дністровського водосховища на території Хмельницької області затверджена протоколом виконкому Хмельницької обласної ради 1988 року, а її робочі екземпляри передані кожному господарству районів, території яких прилягали до Дністровського водосховища, і є наразі дійсними і ніяких змін та доповнень до них не вносилось.

На картографічних матеріалах, долучених до Робочого проекту водоохоронної зони лівого берега водосховища Дністровської ГЕС графічно відображено межі Дністровського водосховища, до якого входить річка Дністер поблизу с. Жванець Кам`янець-Подільського району Хмельницької області та червоною лінією позначено межі прибережної захисної смуги водосховища.

Згідно листа Жванецької сільської ради № 1296/0220 від 24.10.2025 року прибережні захисні смуги в межах та за межами населеного пункту с. Жванець не встановлені, комплексні плани просторового розвитку території та генеральний план с. Жванець не розроблялись та не затверджувались. Отже, спірна земельна ділянка із кадастровим № :01:013:0002 беззаперечно є земельною ділянкою водного фонду та повністю перебуває в межах прибережної захисної сміти Дністровського водосховища. З огляду на викладене, прокурор просить суд витребувати у ОСОБА_1 у комунальну власність Жванецької сільської ради земельну ділянку площею 0,0850 га з кадастровим № :01:013:0002, що розташована в межах населеного пункту с. Жванець Кам`янець-Подільського району Хмельницької області та стягнули з відповідача по справі на користь Хмельницької обласної прокуратури, 3 328,00 грн. судового збору сплаченого за пред`явлення позову, 1 664,00 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову та повернути надмірно сплачену позивачем суму судового збору в розмірі 2 728,00 грн. на користь держави, зарахувавши її на рахунок прокуратури Хмельницької області.

Відповідач відзив на позов не подав.

Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 20.01.2026 року заяву Кам`янець-Подільської окружної прокуратури про забезпечення позову задоволено.

Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 21.01.2026 року відкрито провадження у справі.

Представник позивача Кам`янець-Подільської окружної прокуратури прокурор Рибіцька Л.П. в підготовче судове засідання не з`явилася, про місце і час розгляду справи судом повідомлена належним чином, однак направила суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує і просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в підготовче судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи судом повідомлений належним чином, також направив суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнає, та просить суд звільнити його від сплати судового збору, як інваліда ІІ групи.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206, 207 цього Кодексу.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно рішення Жванецької сільської ради № 7/10 від 08.09.1999 року ОСОБА_1 в приватну власність передано ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0850 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в межах населеного пункту с. Жванець Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, кадастровий № :01:013:0002.

Право власності ОСОБА_1 посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 719763 від 01.07.2011 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00588.

Разом з цим встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим № :01:013:0002 у приватну власність, у порядку встановленому законом, не виділялась, рішення Жванецької сільської ради № 7/10 від 08.09.1999 року, зазначене як підстава реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 спірної земельної ділянки - не приймалось.

Отже, рішення Жванецької сільської ради № 7/10 від 08.09.1999 року, зазначене як підстава для реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку з кадастровим номером № :01:013:0002 органом місцевого самоврядування не приймалось, тому право власності на земельну ділянку у нього не виникло.

Реагуючи на вказане, 04.11.2025 року окружною прокуратурою внесено відомої до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000055 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, триває досудове розслідування.

Окрім того, ОСОБА_1 при отриманні у приватну власність спірної земельної ділянки, порушено вимоги ст.ст.13, 14 Конституції України, ст.ст.19, 58, 59, 60, 61, 62, 83 Земельно кодексу України та ст.ст.4, 88, 89 Водного кодексу України оскільки, оскільки вона належить до земель водного фонду та повністю перебуває в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища, що виключає право приватної власності на неї, що підтверджується матеріалами проведених ПП «Діоріт Плюс 1» топографо-геодезичних робіт з метою співставлення місця розташування спірної земельної ділянки з кадастровим № :01:013:0002 відносно земель водного фонду та прибережної захисної смуги Дністровського водосховища.

Так, згідно збірного кадастрового плану, виготовленого за результатами проведених топографо-геодезичних робіт сертифікованим інженером землевпорядником ОСОБА_2 встановлено, що спірна земельна з кадастровим номером :01:013:0002, площею 0,0850 га повністю перебуває в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища.

Також, згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 10-22-0.41-57/2025 від 26.11.2025 року факт розташування спірної земельної ділянки з кадастровим № :01:013:0002 у відповідних площах та межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища свідчить про порушення вимог земельного законодавства при встановленні та зміні цільового призначення земельних ділянок та в подальшому при їх передачі в приватну власність.

За інформацією Регіонального офісу водних ресурсів у Хмельницькій області № 561 від 27.05.2025 року спірна земельна ділянка із кадастровим номером :01:013:0002 знаходиться на лівому березі Дністровського водосховища, створеного у 1981-1987 роках для забезпечення експлуатації комплексного Дністровського гідровузла, яке знаходиться на річці Дністер, яка відповідно до ст.79 Водного кодексу України с великою річкою.

Згідно із ст.3 Водного кодексу України водосховище є штучною водоймою

Водосховище, як штучна водойма утворюється за допомогою греблі з метою створення запасу води, регулювання стоку, роботи ГЕС чи з іншої господарської потреби.

Дністровське водосховище було створене у 1981-1987 роках для забезпечення експлуатації комплексного Дністровського гідровузла.

Після будівництва Дністровського комплексного гідровузла ділянка с. Жванець (гирло) річки Дністер було затоплена Дністровським водосховищем: гирлова ділянка річки Дністер є частиною Дністровського водосховища, що наглядно підтверджується картографічними матеріалами, долученими до Робочого проекту водоохоронної зони лівого берега водосховища Дністровської ГЕС.

Робочим проектом водоохоронної зони лівого берега водосховища Дністровської ГЕС на території Кам`янець-Подільського району Хмельницької області із картографічними матеріалами, котрий був виготовлений у 1988 році проектно-вишукувальним та науково-дослідним інститутом «Укрдіпроводгосп» на підставі завдання Міністерства меліорації та водного господарства Української PCP від 7 травня 1985 року, у відповідності з постановою Ради Міністрів СРСР № 815 від 2 жовтня 1978 року «Про порядок організації та координації заходів, що забезпечують належний технічний стан благоустрій водосховищ та про виконання цих заходів», постановою Ради Міністрів УРСР № 529 від 14 листопада 1978 року «Про заходи щодо забезпечення технічного стану та благоустрою водосховищ», Водним кодексом УРСР, Земельним кодексом УРСР, Лісовим кодексом УРСР.

Дана проектна документація водоохоронної зони лівого берегу Дністровського водосховища на території Хмельницької області затверджена протоколом виконкому Хмельницької обласної ради 1988 року, робочі екземпляри якої передані кожному господарству районів, території яких прилягали до Дністровського водосховища.

Проектна документація є дійсною і ніяких змін та доповнень до неї не вносилось.

На картографічних матеріалах, долучених до Робочого проекту водоохоронної зони лівого берега водосховища Дністровської ГЕС графічно відображено межі Дністровського водосховища, до якого входить річка Дністер поблизу с. Жванець Кам`янець-Подільського району Хмельницької області та червоною лінією позначено межі прибережної захисної смуги водосховища.

Згідно листа Жванецької сільської ради № 1296/0220 від 24.10.2025 року прибережні захисні смуги в межах та за межами населеного пункту с. Жванець не встановлені, комплексні плани просторового розвитку території та генеральний план с. Жванець не розроблялись та не затверджувались.

Аналізуючи вищевикладене встановлено, що спірна земельна ділянка із кадастровим № :01:013:0002 беззаперечно є земельною ділянкою водного фонду та повністю перебуває в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища, яку слід витребувати у ОСОБА_1 та повернути у комунальну власність Жванецької сільської ради.

Так, відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Конституцією України (ст.ст.13, 14) визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межі визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, і перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповів до закону.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання у користування.

Таким чином, необхідною передумовою виникнення права привал власності на земельну ділянку має бути рішення про передачу у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника. Відповідний висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 31.10.2012 року у справі № 6-53цс12.

Тому відсутність такого рішення держави в особі уповноваженого органу означає, що відчуження земельної ділянки не відбулось.

Згідно ч.1 ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи що володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою такий акт визнається недійсним.

При цьому, встановлено, що в архівному відділі Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації в рішеннях сесій за 1999 рік відсутня інформація стосовно передачі в приватну власність відповідачу - ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, що підтверджується протоколом сесії 8 сесії XXIII скликання Жванецької сільської ради від 08.09.1999 року, архівним витягом з рішення сесії XXIIІ скликання Жванецької сільської ради № 7 від 08.09.1999 року «Про виділення земельній ділянок», згідно яких встановлено відсутність відомостей про передачу в приватну власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки.

Відповідно до ст.ст.125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Водночас, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Згідно ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Водночас, ОСОБА_1 отримав у приватну власність спірну земельну ділянку за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування, що прямо суперечить вимогам ч.1 ст.116 ЗК України.

Крім того, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, відповідно до ч.4 ст.83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт "г").

Приписи ч.2 ст.59 Земельного кодексу України передбачають можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у випадку безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади, або органів місцевого самоврядування у власність замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, у ЗК України немає.

Згідно вимог ст.4 Водного кодексу України, ст.58 Земельного кодексу України до земель водного фонду, окрім іншого, належать землі, зайняті річками, водосховищами, іншими водними об`єктами, землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж річок та навколо водойм.

До земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяю функціонуванню водного фонду.

Відповідно до вимог ст.60 Земельного кодексу України та ст.88 Водної кодексу України уздовж морів та інших водойм з метою охорони поверхневих води об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у меж водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Також, положеннями ст.60 Земельного кодексу України визначено, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною для великих річок, водосховищ них - 100 метрів.

При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережи захисної смуги подвоюється.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Статтями 85, 88 Водного кодексу України, ст.ст.59, 84 Земельно кодексу України передбачено, що землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише користування та для спеціально визначених цілей.

Пунктами «ґ», «д» ч.4 ст.83 Земельного кодексу передбачено, що землі водного фонду із земель комунальної та державної власності не можуть надаватися у приватну власність крім випадків, визначених цим Кодексом.

За приписами ст.ст.61, 62 ЗК України, ст.ст.89, 90 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на них розповсюджується особливий порядок використання та надання їх у користування.

Так, земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватись громадянам та юридичним особам на умовах оренди для сінокосів рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурних, оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення наук; дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд, тощо (ч.4 ст.59 Земельного кодексу України).

Водночас, окружною прокуратурою встановлено, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду та знаходиться в межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища, а тому не може перебувати у приватній власності ОСОБА_1 .

Крім того, згідно зі ст.ст.19, 20 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії в тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі водного фонду, землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Отже, визначивши особливий правовий режим для різних категорій земель відповідно до їх основного цільового призначення, законодавець тим самим встановив для кожної з категорій особливості щодо порядку набуття прав та умови використання земель, межі права власності та права користування землями, засади державного управління та контролю за земельними ресурсами, здійснення охорони, відповідальність за порушення земельного законодавства, тощо.

Згідно ст.ст.1, 20, 50-54 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою - це сукупність нормативно-правових, економічних, технічній документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об`єктів землеустрою.

Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон А режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 486 від 08.05.1996 року, визначення меж передбачено, що розміри межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічно документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства.

Крім того, прибережна захисна смуга може використовуватися липи відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а землі, на яких розташована прибережна смуга не підлягають відчуженню. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством.

Відсутність такого проекту та не визначення відповідними органам державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірна передача у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постановах від 01.07.2015 року у справі № 6-184цс-15, від 10.06.2015 року у справ № 162ЦС-15, від 22.04.2015 року у справі № 6-52 цс-15, від 23.10.2018 року у справі № 906/240/18, від 21.12.2018 року у справі № 922/901/17, від 07.04.2020 року у справі № 3772/1684/14-ц, від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17.

Зокрема, Верховним Судом зазначено, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуті необхідно виходити із їх нормативних розмірів, встановлених ст.88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 186 від 8 травня 1996 року «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них».

Так, слід взяти до уваги те, що Державний фонд документації із землеустрою, утворений в 2004 році, відповідно до вимог Закону України «Про землеустрій» та постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження відповідного Положення» формується на основі збору, обробки, обліку матеріалів, отриманих в результат здійснення землеустрою, копію яких надають розробники документації із землеустрою.

Водночас, робочий проект водоохоронної зони лівого берега водосховища Дністровської ГЕС на території Кам`янець-Подільського району Хмельницької області із картографічними матеріалами був виготовлений ще у 1988 році проекті вишукувальним та науково-дослідним інститутом «Укрдіпроводгосп» на підставі завдання Міністерства меліорації та водного господарства Української PCP від 7 травня 1985 року, а тому відсутність вказаних матеріалів у Державному фонді документації із землеустрою, не свідчить про відсутність меж прибережної захисної смуги річки Дністер та водосховища на ній, які наявні у вищевказаній проекті документації.

Наявність прибережної захисної смуги Дністровського водосховища нагляд підтверджується картографічними матеріалами, долученими до Робочого проекту водоохоронної зони лівого берега водосховища Дністровської ГЕС.

З аналізу вищенаведених правових норм слідує, що отримання у приватну власність спірної земельної ділянки водного фонду без зміни у встановлене законом порядку її цільового призначення є неможливим.

За приписами ст.317 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Згідно зі ст.387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволодіння ним.

Розпорядником спірної земельної ділянки з кадастровим № :01:013:0002 є Жванецька сільська рада, а отже дана земельна ділянка підлягає поверненню в комунальну власність.

Незаконність дій при виготовленні та видачі рішення Жванецької сільської ради від № 7/10 від 08.09.1999 року про передачу в приватну власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не може оцінюватися, як воля власника спірної земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного суду України від 15.03.2017 року у справі № 916/2130/15, від 05.10.2016 року у справі № 916/2129/15; від 25.01.2017 року у справі № 916/2131/15, у постанові Верховного Суду № 916/2130/15.

Згідно вимог п. 9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень» однією з підстав державної реєстрації права власності та інших речових права, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва є судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконне володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідних відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на вказане, у разі задоволення позовної вимоги про витребувані нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд випробовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові.

Таке рішення суду с підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про державну реєстрацію за позивачем прав власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палат Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16.

Таким чином, спірна земельна ділянка з кадастровим № :01:013:0002, підставою отримання якої зазначено рішення Жванецькі сільської ради № 7/10 від 08.09.1999 року, підлягає витребуванню у комунальну власність Жванецької сільської ради.

За змістом ч.1 ст.317, ч.1 ст.321 ЦК України власникові належить прав володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права ч обмежений у його здійсненні.

За змістом ст.328 ЦК України, право власності набувається н підставах, що не заборонені законом.

Оскільки передумовою набуття права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку було попереднє незаконне її вибуття із комунальної власності поза волею держави, інтереси держави підлягають захисту шляхом витребування цієї земельної ділянки до комунальної власності.

Так, незаконне набуття відповідачем права власності на землю позбавляє Український народ загалом та державу зокрема (ст.13 Конституції України правомочностей власника землі, що передбачені Конституцією та законами У країн (ст.ст14, 19 Конституції України).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свої цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільної законодавства.

Тобто, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характер його порушення. Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за Законом

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлю; механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Таким чином, обов`язковим с практичне застосування ефективного механізм захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п.5.6 постанови Великої Палати і Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищено судом у спосіб, який с ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідної права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорений спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Папа Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі 905/1926/16 та від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Водночас, на даний час, відповідно до актуальної судової практики у вказані правовідносинах та в зв`язку з набранням чинності 09.04.2025 року Закону України в № 4292-ІХ від 12.03.2025 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України що; посилення захисту прав добросовісного набувача» підлягають. пред`явленню віндикаційний позов про витребування земельної ділянки, а тому, належним та ефективним способом захисту порушеного права є витребувані земельної ділянки водного фонду з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку ст.387 ЦК України.

Статтю 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) доповнено, нормою, згідно з якою, якщо орган державної влади або місцевого самоврядуванні незалежно від наявності повноважень, вчинив дії з відчуження майна на корне суб`єкта права приватної власності, то спори щодо володіння, користування розпорядження цим майном вирішуються за правилами ст.387 (витребування майна з чужого незаконного володіння), ст.388 (витребування у добросовісного набувача) цього Кодексу.

Із вищезазначеного вбачається, що прокурор, не залежно від фактичних обставин, керуючись принципом диспозитивності під час звернень до суду із вказаним позовом, обрав правову підставу позову за ст.387 ЦК України.

Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційгого та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичні

володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактичне

володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду - володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності не це майно в установленому законом порядку.

Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на де майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс-18, п.п.43, 89) і подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційної цивільного суду від 18.12.2019 року у справі № 372/1684/14-ц).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підставі заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи за якою воно зареєстроване на праві власності.

Права володіння, користування та розпорядження майном належить власнику майна (ч.1 ст.317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичний володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання н набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею прав власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем.

Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державної реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законній або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірній (незаконним) бути не може.

У спірних правовідносинах незаконна державна реєстрація земельної ділянки у відповідному реєстрі, фактично стала інструментом, який обумовив формальні набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку.

При цьому, її визнання незаконною та скасування, як окремих позовних вимог, не є належним способом захисту.

Належним відповідачем за позовом про витребування від особи земельне ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку.

Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає наложи м способу захисту прав позивача: власник мас право витребувати и своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).

Вищезазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палаті Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Відсутність спрямованого на відчуження спірної земельної ділянки рішення повноваженого органу, а саме Жванецької сільської ради, означає, що орган місцевого самоврядування, як власник (на момент передачі), згоду на її відчужені не виявив, а тому вона вибула з володіння власника поза його волею - без прийняття ним відповідного рішення.

Таким чином, обґрунтованою є вимога прокурора про витребування в комунальну власність Жванецької сільської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим № :01:013:0002, площею 0,0850 га, на підставі ст.387 ЦК України.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи володілець майна недобросовісним набувачем, від характеру набуття майна (платній чи безоплатній основі).

У разі звернення до суду з позовом про витребування майна з чужі володіння підлягають установленню обставини, які можуть свідчити про добросовісність чи недобросовісність як першого, так й останнього набувача.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.06.2023 року у справі № 554/10517/16-ц наголосила, що втручання у приватні права й інтереси мас бу належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільним інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала безперешкодне володіння загальнонародними благами та ресурсами, а вільний доступ до водних та інших природних ресурсів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 зазнач: що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ч.1 ст.4 ЦПК України та інших законах України має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб, не може суперечити Конституції законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правове регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благе розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонено законом.

Частина 3 ст.16 ЦК України містить застереження про те, що суд може відмовити у захисті інтересів особи, якщо при їх реалізації вона не утримується дій які порушують права інших осіб, завдають шкоди довкіллю або культурі спадщині або зловживають правом в інших формах, не додержується моральних засадах суспільства та інше.

При визначенні інтересу також потрібно керуватися принципом розумної який характерний як для оцінки і врахування поведінки учасників цивільні обороту, так і для тлумачення матеріальних приватноправових норм, здійснюється під час вирішення спорів, та процесуальних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20, постанова Верховні Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 року у справі № 520/1185/16-11).

Одним із критеріїв визначення того, чи с інтерес «охоронюваним законом», тобто самостійним об`єктом судового захисту, Конституційний Суд України визнані добросовісність, як загальноправовий принцип.

Вона с однією із основоположних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України).

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю відкритістю та повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Зважаючи на те, що норми цивільного законодавства мають застосовуватись з урахуванням добросовісності, то цей принцип не може бут; обмежений певною сферою.

У практиці Верховного Суду сформовано певні критерії розмежувати добросовісності та недобросовісності.

Зокрема, порушення імперативних норм права виключає добросовісність, оскільки встановлена законом абсолютна заборона не може бути спростоване добросовісністю.

Якщо закон містить абсолютну заборону, то це означає, що жодні дії спрямовані на її обхід або порушення, не можуть вважатися добросовісними.

Як приклад, таку заборону встановлено ст.ст.83, 84 Земельного кодексу України щодо земель державної та комунальної власності, які не можуть: передаватись у приватну власність; ст.4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» щодо об`єктів права державної і комунально власності, які не підлягають приватизації тощо; щодо земель загального користування установлено пріоритет права комунальної власності над приватній володінням.

У юридичній науці існує презумпція знання законодавства (лат. Ignorant.it juris non excusat незнання закону не вибачається), яка полягає в обов`язку кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України (ст.68 Конституції України).

Презумпція знання законодавства поширюється не тільки на закони, а і на інші нормативно-правові акти, які доведені до відома населення в порядку встановленому законом, та є неспростовною.

Крім того, про обмеження в обороті предмета спору можуть свідчити його характеристики, які є у загальнодоступних даних.

Обґрунтоване припущення про те, що спірне майно обмежене в обороті навіть за відсутності спеціальних знань, можливо зробити під час візуального огляд земельної ділянки та наявних на ній водних об`єктів.

Ознаками обмеженої обороноздатності можуть бути: суцільний лісовий масив або велика кількість дерев (землі лісогосподарського призначення); розташуванні біля урізу води, в межах акваторії водних об`єктів, моря тощо (землі водного фонду).

Отже, з огляду на зовнішні, об`єктивні, явні і видимі характерні ознак земельної ділянки відповідач знав та проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом норм законодавства і, за необхідності, отримавши правову допомогу перед отриманням прав на земельну ділянку водного фонду, повинен був усвідомлювати, ще вона не може використовуватися для інших цілей, ніж це передбачено призначенням.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на важливості встановлення розумної обачності як критерію добросовісності набувача. Вона передбачає не лише порівняння відомостей про права на нерухоме майно інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, також: перевірку, виявлення та докладання інших зусиль для визначення наявнім прав інших осіб на майно (постанови від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17, від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15-ц, від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 30.05.2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 22.05.2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 15.05.2018 року у справі № 372/2180/15 ц).

Очевидність порушень норм законодавства та цінність для суспільні предмета спірних правочинів можу свідчити про те, що їх учасники мають усвідомлювати протиротиправність заволодіння майном, але свідомо чи через необачні можливі негативні наслідки, пов`язані з необхідністю повернення його до державі чи комунальної власності проігнорували, що свідчить про відсутність добросовісної набувача.

Добросовісність також відсутня в діях, які хоч і не порушуй: конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться зловживання правом.

Велика Палата Верховного Суду дотримується послідовної позиції висловленої, зокрема, у постанові від 16.04.2025 року у справі № 924/971/23 про те і втручання держави у право особи на мирно володіння майном, якої вона добросовісної поведінки не могла б отримати у власність, не становить для гаї особи надмірного тягаря.

Слід звернути увагу на те, що добросовісність/недобросовісність набува1 майна також оцінюється ССП.Л під час вирішення питання про правомірні втручання держави у мирне володіння майном, що охороняється Конвенцією п захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Водночас у інших справах ЄСШІ дійшов висновку, що поведінка заявника фактичні обставини справи, вказують на те, що проявивши розумну обачність, осе могла уникнути збитків відмовившись від очевидного незаконного заволодів майном, та взагалі можуть виключати наявність порушення зазначеної Конвенції разі витребування такого майна на користь держави.

Європейський суд також врахував можливу обізнаність заявника про розташування земельної ділянки з публічно доступних документів (рішення від 16.10.2018 року у справі «Жидов та інші проти росії»); наявність у земельної ділянки явних ознак її категорії (рішення від 17.04.2020 року у справі «Мальцев та інші проти росії»); усвідомлене порушення заявником вимог законодавства під час будівництва об`єкта нерухомого майна у лісі (рішення від 04.08.2020 року у справі «Камінскас проти Литви») тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 вказано, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч Закону.

З огляду на викладене прокурор у позові стверджує про обізнаність відповідача щодо незаконності отримання у приватну власність земельної ділянки водного фонду та саме його недобросовісність, а тому належним та ефективним способом захисту порушеного права є витребування спірної земельної ділянки незаконного володіння та за таких обставин у спірних правовідносинах підлягає застосуванню ст.387 ЦК України.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що звернення прокурора з вказаним позовом є законним, оскільки ст.131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» наділено прокурора правом на звернення до суду за захистом інтересів держави у випадку, коли захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Окрім того, звернення прокурора з вказаним позовом до суду беззаперечні переслідує «суспільний», «публічний» інтерес, адже його реагування у даному разі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при використанні земельної ділянки комунальної власності, яке здійснюється з порушенням вимог чинної і законодавства.

Отже, втручання держави шляхом пред`явлення прокурором вказаного позову відповідає принципу «пропорційності», який передбачає дотримання і справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язане із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручанні (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 22.09.1982 року «Новоселицький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року).

Пред`явлення прокурором вказаного позову не порушує принципу рівної сторін адже його процесуальні права мають такий же обсяг як і відповідача справі, оскільки органи або інші особи, які відповідно до ЦПК України звернулися суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтерес якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Окрім цього, відповідач не позбавлений можливості користуватись правовою допомогою інших осіб, які законом надається таке право.

При цьому, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принци рівноправності сторін.

Зокрема, у справі «Gregorio de Andrade v. Portugal» (№ 41537/02, 14.11.20 року (ЄСПЛ відзначив, що держава несе відповідальність за дії або бездіяльні, працівників прокуратури при виконанні ними службових обов`язків (п.38).

У даних правовідносинах, органом уповноваженим державою на захист інтересів держави Жванецькою сільською радою заходи, спрямовані на захист порушених інтересів держави не здійснювались, претензійно-позовна роб спрямована на припинення незаконного використання земельною ділянкою не проводилась.

Так, Кам`янець-Подільською окружною прокуратурою на адресу Жванецької сільської ради 24.12.2025 року направлено лист-пропозицією вжиття вичерпних заходів до усунення порушень, яка у відповідь в грудні 2025 року повідомила, що жодні заходи так і не вживались.

Отже, прокурором була надана можливість компетентному органу влади відреагувати на порушення інтересів держави щодо спірної земельної ділиш зокрема, шляхом вчинення дій для виправлення ситуації та відновлення порушеного прав та інтересів держави.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що Жванецька сільська рада не вживала заходів, спрямованих на припинення незаконного використання ОСОБА_1 земельної ділянки водного фонду та її поверненню у комунальну власність, позов пред`явлений прокурором, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій в постанові від 15.10.2019 року у справі № 903/129/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18 та є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави, враховуючи, що уповноважений орган самостійно не звернувся до суду з позовною заявою, адже лише орган прокуратури є тим суб`єктом, що має процесуальну можливість в даному випадку.

Підсумовуючи зазначене, а також враховуючи заяву відповідача про визнання позову, суд прийшов до висновку, що позов Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах Жванецької сільської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з незаконного володіння у комунальну власність, підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Частиною 6 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено абз.2 п.35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17 жовтня 2014 року, № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до платіжної інструкції № 3616 від 23.12.2025 року позивачем сплачено судовий збір за подання позову до суду в розмірі 6 056,00 грн, платіжної інструкції № 21 від 13.01.2026 року за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 1 664,00 грн, які він просить стягнути з відповідача на його користь.

Згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 14.05.2014 року відповідач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи.

З огляду на вказане, обов`язок зі сплати судового збору, пропорційно задоволених позовних вимог, стосується саме відповідача, однак, враховуючи, що він є особою з інвалідністю ІІ групи, а відтак, відповідно до п. 9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору.

Таким чином, обов`язок відповідача щодо відшкодування позивачу витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору у розмірі 3 328,00 грн., сплаченого за пред`явлення позову та 1 664,00 грн., сплаченого за подання заяви про забезпечення позову, в силу вимог ч.6 ст.141 ЦПК України та п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» переходить до держави і має бути здійснений у встановленому законом порядку.

З огляду на наведене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору задоволенню не підлягають, а компенсуються за рахунок держави в повному обсязі, а також на підставі заяви прокурора в порядку ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» підлягають поверненню надмірно сплачена сума судового збору в розмірі 2 728,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13, 76, 81, 141, 200, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст.19, 59, 60, 61, 83, 84, 116, 118, 122 ЗК України, ст.ст.3, 15, 16, 256, 267, 391 ЦК України, ст.ст.3, 4, 6, 88 ВК України, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_1 у комунальну власність Жванецької сільської ради земельну ділянку площею 0,0850 га з кадастровим номером :01:013:0002, що розташована в межах населеного пункту с. Жванець Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору.

Компенсувати за рахунок держави з Державного бюджету Хмельницькій обласній прокуратурі ( Держказначейська служба України м. Київ МФО 820172 р/р. UA0002814) 3 328,00 грн. судового збору - сплаченого за пред`явлення позову, 1 664,00 грн. судового збору - сплаченого за подання заяви про забезпечення позову.

Повернути надмірно сплачену позивачем суму судового збору в розмірі 2 728,00 грн. та зарахувати на рахунок прокуратури Хмельницької області (код ЄДРПОУ Держказначейська служба України м. Київ МФО 820172 р/р. UA 0002814 код класифікації видатків бюджету 2800.

Після набрання рішенням законної сили скасувати заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 20.01.2026 року.

Учасники справи: Кам`янець-Подільська окружна прокуратура, ЄДРПОУ: , юридична адреса: вул. Драгоманова, буд.11 м. Кам`янець-Подільський Хмельницької області.

Позивач: Жванецька сільська рада, , місцезнаходження: вул. Центральна, буд.57 с. Жванець Кам`янець-Подільський район Хмельницької області.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 квітня 2026 року.

Суддя Л.М. Гладій