ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4427/26 Справа № 214/9977/25 Суддя у 1-й інстанції - Ковтун Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/9977/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Каретна Євгенія Василівна, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу у Дніпропетровській області від 05 січня 2026 року, яке ухвалено суддею Ковтун Н.Г.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 05 січня 2026 року, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (надалі - ТОВ "Фінансова компанія «Споживчий центр») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22.11.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір (оферти) № 20.11.2024-100002216, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 15 000,00 грн., терміном на 140 календарних днів, дата повернення 10.04.2025 року, за процентною ставкою - фіксована незмінна у розмірі 1 % за 1 день.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, за даним кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 45 700,00 грн., з яких: 14 950,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 21 100, 00 грн. проценти, комісія 2 250,00 грн., неустойка 7 500,00 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 45 700,00 грн., а також відшкодувати понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу у Дніпропетровській області від 05 січня 2026 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором № 20.11.2024-100002216 від 22.11.2024 року у розмірі 45 700 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Каретна Є.В., просить скасувати рішення суду в частині стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 21 000,00 грн, комісії за надання кредиту у розмірі 2 250,00 грн та неустойки у розмірі 7 500,00 грн та ухвалити нове рішення в цій частині, яким стягнути з вдповідача на користь позивача проценти за користування кредитом у розмірі 15 059,68 грн, в частині стягнення комісії за надання кредиту у розмірі 2 250,00 грн., неустойки у розмірі 7 500,00 грн відмовити, судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами виникли кредитні правовідносини на підставі кредитного договору № 20.11.2024-100002216 від 22.11.2024 року, не дослідив належним чином розрахунок заборгованості та не перевірив правомірність нарахування складових кредитної заборгованості.

Суд першої інстанції не застосував пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який встановлює, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється, зокрема, від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Судом першої інстанції також не були досліджені умови кредитного договору щодо нарахування комісії за надання кредиту, їх правова природа тощо. Оскільки в кредитному договорі № 20.11.2024-100002216 від 22.11.2024 року не було обумовлено конкретного переліку послуг, за які відповідач повинен сплачувати комісію за надання кредиту в розмірі 2 250,00 грн, то таку умову кредитного договору слід вважати нікчемною та такою, яка суперечить Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначає, що проценти у розмірі 21 000,00 грн становлять непомірний тягар для відповідача, на сплату яких він не розраховував при встановленні кредитних відносин з позивачем, а для позивача такий розмір процентів є джерелом надприбутку за рахунок слабкішої сторони кредитного договору. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наполягає на тому, що сума стягнутих процентів (21 000,00 грн) є очевидно непропорційною до суми зобов`язання, та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Відповідач звертає увагу суду на судову практику Дніпровського апеляційного суду у справах, при розгляді яких апеляційним судом досліджувалося питання про існування дисбалансу прав та обов`язків на шкоду споживачів фінансових послуг у договорах, які укладені з ТОВ «Споживчий Центр», та визнавалося правомірним зменшення надмірного розміру нарахованих процентів за умовами укладених договорів (наприклад, постанова Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року по справі № 208/14124/24).

У відзиві на апеляційну скаргу, до яких додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ТОВ «Споживчий Центр» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 22.11.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір (оферти) № 20.11.2024-100002216, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 15 000,00 грн., терміном на 140 календарних днів, дата повернення 10.04.2025 року, за процентною ставкою - фіксована незмінна у розмірі 1 % за 1 день.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором склала 45 700,00 грн., з яких 14 950,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 21 100, 00 грн. проценти, комісія -2250,00 грн., неустойка 7500,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з факту отримання позичальником кредитних коштів за кредитним договором № 20.11.2024-100002216 від 22 листопада 2024 року та неналежного виконання зобов`язання за укладеним кредитним договором позичальником в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування й права позивача, у зв`язку з цим, вимагати від відповідача повернення заборгованості за кредитним договором, з урахуванням неустойки.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Так, електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 23 березня 2020 року по справі № 404/502/18, відповідно до якого: будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Отже, кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, 22 листопада 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 , шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором, було укладено договір Кредитний договір (оферти) № 20.11.2024-100002216.

Підписавши кредитний договір, відповідач погодився з умовами договору та правилами надання споживчих кредитів від ТОВ «Споживчий центр».

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20).

Зазначений договір є чинним та підлягає виконанню сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Враховуючи те, що за умовами вищезазначеного договору відповідач отримав кредитні кошти та користувався ними, належних та допустимих доказів на підтвердження повернення отриманих в кредит коштів, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав, відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що заборгованість за основним боргом на підставі вищезазначеного договору підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр», а відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення, що в апеляційній інстанції не оспорюється.

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України.

Як передбачено умовами договору № 20.11.2024-100002216 від 22 листопада 2024 року відповідачу надано кредит у розмірі 15 000,00 грн., терміном на 140 календарних днів, дата повернення 10.04.2025 року, за процентною ставкою - фіксована незмінна у розмірі 1 % за 1 день, що узгоджується із положеннями статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, й доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності та непропорційності розміру нарахованих процентів є безпідставними.

Нарахування відсотків за Кредитним договором № 20.11.2024-100002216 від 22 листопада 2024 року здійснювалося кредитором в межах строку, узгодженого сторонами, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами за вищезазначеним кредитним договором, розмір якої ним не спростовано в апеляційній інстанції.

Посилання відповідача на нікчемність договору в частині стягнення комісії є безпідставними, оскільки сторони при укладенні договору узгодили умови кредитування, зокрема, щодо розміру комісії за надання кредиту як разовий платіж в розмірі 2 250,00 грн.

Крім того, апеляційний суд враховує, що 10.06.2017 набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку з чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Положення частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини 1статті 1 Закону України "Про споживче кредитування", загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України "Про споживче кредитування" передбачає право банку (іншої фінансової установи) встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19.

Однак, суд безпідставно вважав, що вимоги позивача у частині стягнення з відповідача 7500 грн пені за Кредитним договором № 20.11.2024-100002216 від 22 листопада 2024 року підлягають задоволенню.

Так, відповідно до статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон).

Отже, частина друга статті 4 ЦК України закріплює пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів.

До того ж такий спосіб вирішення колізії норм ЦК України з нормами інших законів - з констатацією пріоритету норм цього Кодексу над нормами інших законів підтримувався як Конституційним Судом України (Рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), так і Верховним Судом України (постанови від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, від 16 грудня 2015 у справі № 6-2023цс15).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (див. постанови від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (пункт 69)).

Згідно з пунктом 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установивши, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого відповідним законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Суд першої інстанції вказаних положень ЦК України не врахував, стягнувши на користь позивача неустойку за керитним договором за час дії в Україні воєнного стану.

Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 752/30967/21 (провадження № 61-134св25).

Виходячи з вищенаведеного підстави для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за неналежне виконання зобов?язань за кредитним догором, у зв?язку з чим заявлені вимоги в цій частині задовленню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за кредитним договором № 20.11.2024-100002216 від 22 листопада 2024 року у розмірі 7 500 грн, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині, що тягне за собою зміну рішення суду в частині загального розміру заборгованості за вказаним кредитним договором, стягнутого судом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користьТОВ «Споживчий центр» та зменшує цей розмірі з 2 422,40 грн. до 2 034,82 грн, тобто пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (2 422,40 грн (судовий збір сплачений за подання позовної заяви) х 84% (задоволені позовні вимоги у відсотковому співвідношенні) = 2 034,82 грн).

Крім того, з огляду на часткове задоволення апеляційної скарги, з ТОВ «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені на осплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 581,38 грн, тобто пропорційно до задоволеної частини вимог (3 633,60 грн (судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги) х 16% (задоволені вимоги у відсотковому співвідношенні) = 581,38 грн).

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Каретна Євгенія Василівна, задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу у Дніпропетровській області від 05 січня 2026 року в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за неналежне виконання зобов?язань за кредитним договором № 20.11.2024-100002216 від 22 листопада 2024 року у розмірі 7 500 гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за неналежне виконання зобов?язань за кредитним договором № 20.11.2024-100002216 від 22 листопада 2024 року у розмірі 7 500 гривень відмовити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рог Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року змінити в частині загального розміру заборгованості за кредитним договором № 20.11.2024-100002216 від 22 листопада 2024 року, стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», зменшивши цей розмір з 45 700 гривень до 38 200 (тридцяти восьми тисяч двохсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рог Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року в частині розміру судових витрат, понесених на оплату судового збору, стягнутих з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», змінити, зменшивши цей розмірі з 2 422 гривень 40 копійок до 2 034 (двох тисяч тридцяти чотирьох) гривень 82 (вісімдесяти двух) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 581 (п?ятсот вісімдесят одна) гривня 38 (тридцять вісім) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 01 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: