УХВАЛА

13 березня 2026 року

м. Київ

справа № 755/16704/24

провадження № 61-9180св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд):головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач)

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року у складі судді Гончарука В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.

у справі

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивачка)

до

відповідача Комунального некомерційного підприємства «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» або відповідач)

про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми, стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди,

постановив ухвалу про наступне:

I. Вступ

1. У вересні 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми, стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди.

2. Відповідач позовні вимоги не визнав.

3. Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив, і його позицію підтримала апеляційна інстанція.

4. Позивачка оскаржила судові рішення в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказала те, що суди не врахували висновків, викладених у постанові Верховного Суду, наведеній у касаційній скарзі.

5. Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.

ІІ. Короткий зміст позовних вимог

6. Позов обґрунтований так:

- 11 серпня 2021 року позивачка прийнята на роботу в КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» на посаду провідного бухгалтера;

- 12 серпня 2021 року позивачку переведено на посаду заступника головного бухгалтера, а з 02 січня 2023 року вона знову працювала провідним бухгалтером;

- 12 квітня 2024 року позивачка була звільнена з посади провідного бухгалтера згідно з наказом від 10 квітня 2024 року;

- при звільнені позивачці було нараховано грошову компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки: 6 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11 серпня 2021 року по 10 серпня 2022 року, 2 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки та 3 календарних дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11 серпня 2023 року по 12 квітня 2024 року;

- разом з тим, компенсація за 40 днів невикористаної додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми виплачена не була, у зв`язку з чим позивачка 17 квітня 2024 року звернулася до відповідача з відповідною заявою;

- листом від 15 травня 2024 року відповідач відмовив у нарахуванні і виплаті такої компенсації з підстав невчасного подання позивачкою документів, які мали бути підставою для здійснення цих нарахувань, а саме в останній робочий день;

- 07 червня 2024 року позивачка звернулася до відповідача з повторною заявою, у якій зазначила, що законодавством не встановлено термінів, коли працівник може подати роботодавцю документи, які є підставою для надання додаткової відпустки, так і для надання компенсації за її неотримання. Тому роботодавець зобов`язаний прийняти від працівника документи і здійснити відповідні нарахування в будь-який день трудових відносин між сторонами, хоч би цей день припав і на останній день таких відносин;

- станом на день звернення до суду позивачка відповіді від відповідача не отримала;

- позивачка розлучена, самостійно утримує двох дітей, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 . Її колишній чоловік перебуває в розшуку як боржник зі сплати аліментів. У зв`язку з цим, позивачка вважає, що має право на додаткову оплачувану відпустку як одинока мати в кількості 10 календарних днів. На підтвердження цього позивачка неодноразово подавала до кадрової служби підприємства копії відповідних документів, в тому числі і в останній робочий день перед звільненням;

- оскільки така відпустка належить до категорії соціальних, то вона надається не за робочий рік, а за календарний рік, і для визначення тривалості цієї відпустки не враховується стаж роботи;

- позивачкою не були використані 40 днів соціальної відпустки за 2021, 2022, 2023, 2024 роки, тому їй має бути виплачена компенсація за ці дні у розмірі 52 246,40 грн, виходячи із середньоденної заробітної плати в розмірі 1 306,16 грн;

- відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) відповідач має виплатити позивачці також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 156 739,20 грн (120 робочих днів (станом на дату подання позову) х 1 306,16 грн (середньоденна заробітна плата));

- порушення трудових прав з боку відповідача завдало позивачці моральну шкоду, яка виражається, окрім моральних переживань, у необхідності вживання додаткових зусиль для відновлення справедливості і законності;

- крім того, що позивачка сама виховує двох дітей, що вимагає значних витрат часу, щоб опікуватись ними, вона ще й змушена витрачати додаткові зусилля на спори з відповідачем, нервуватись, переживати. Відповідач у цій справі поводить себе зухвало і цинічно, чим завдає їй додаткові моральні страждання. Тому розмір моральної (немайнової) шкоди в сумі 10 000,00 грн, на думку позивачки, є розумним та справедливим.

7. З огляду на викладене позивачка просила суд стягнути з КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги»на її користь:

- 52 246,40 грн компенсації за невикористані 40 календарних днів додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми;

- 156 739,20 грн компенсації за затримку розрахунку при звільненні;

- 10 000,00 грн відшкодування моральної шкоди.

ІII. Короткий зміст судових рішень

8. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з позивачки 1 211,20 грн судового збору на користь держави.

9. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з таких мотивів:

- донька позивачки досягла п`ятнадцятирічного віку ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до моменту працевлаштування позивачки у КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги»;

- позивачка була ознайомлена з колективним договором та зі змінами і доповненнями до цього договору, а також з переліком працівників, що мають право на додаткову соціальну відпустку, але не повідомляла роботодавця про наявність у неї підстав для отримання такої відпустки;

- беззаперечних та достовірних доказів того, що позивачка самостійно займається вихованням, утриманням та забезпеченням своїх дітей, тобто доказів наявності у неї статусу одинокої матері, до суду не надано;

- позивачка не довела, що на неї розповсюджуються вимоги статей 19, 20 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон України «Про відпустки») та статті182-1 КЗпП;

- оскільки судом не встановлено, що відповідачем було порушено трудові права позивачки, то відсутні підстави для задоволення заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди.

ІV. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

10. У касаційній скарзі позивачка просить оскаржувані судові рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

11. Касаційна скарга обґрунтована таким:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не застосував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 320/11614/20, та помилково визнав відсутнім право позивачки на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за статусом «одинока матір»;

- умова про двох або більше дітей віком до 15 років стосується одного з батьків, тобто випадків, коли обоє з батьків приймають участь у вихованні дітей. Одинока мати є окремим суб`єктом і до неї не застосовується норма щодо наявності як двох дітей, так і вікового обмеження до 15 років дитини;

- суди проігнорували факт наявності у позивачки другої дитини - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що призвело до ухвалення незаконного рішення;

- обставина утримання дитини іншим з батьків, який не приймає участі у вихованні дитини, жодним чином не компенсує дитині той необхідний рівень батьківської уваги та піклування, який необхідний такій дитині і який хоча б частково можливо реалізувати шляхом використання соціальної відпустки;

- сплата аліментів тим з батьків, який не займається вихованням дитини, жодним чином не компенсує можливості, які даються соціальною відпусткою, щодо компенсації за яку заявлено позов;

- участь батька або інших осіб в утриманні дитини, яка полягає лише у сплаті аліментів, не позбавляє права на отримання додаткової соціальної відпустки;

- оскільки відповідачем не надавалася позивачці додаткова соціальна відпустка як одинокій матері, то, враховуючи положення частини сьомої статті 20 Закону України «Про відпустки», ця відпустка є невикористаною і переноситься на інший період;

- у зв`язку зі звільненням позивачки компенсація за невикористані дні додаткової соціальної відпустки підлягає виплаті, а позовні вимоги про стягнення компенсації є обґрунтованими та підлягають задоволенню;

- чинне законодавство України передбачає право працівника на компенсацію невикористаної додаткової відпустки у разі звільнення працівника, яке не залежить від бажання позивачки скористатися і отримати таку соціальну відпустку;

- суди невірно витлумачили норму Закону України «Про відпустки» та поставили можливість отримання додаткової соціальної відпустки в залежність від якихось невідомих умов колективного договору і якогось переліку працівників;

- суди помилково вважають, що позивачка не зверталась до відповідача з питанням соціальних виплат до моменту свого звільнення, а також що за стягненням аліментів вона звернулася до суду вже після звільнення із займаної посади;

- позивачка подавала докази, що органи Національної поліції не можуть встановити місце перебування батька дітей, що спростовує висновки судів про те, що батько приймає участь у їх вихованні;

- утримання дитини платником аліментів, навіть якщо таке і здійснюється, не можна вважати участю у вихованні дитини, а тому наявність аліментів, навіть якщо б вони і стягувались, не спростовує статусу одинокої матері;

- суди порушили принципи змагальності та диспозитивної сторін, а також неправильно оцінили докази у справі.

V. Рух справи у суді касаційної інстанції

12. 17 липня 2025 року позивачка звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції.

13. Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху.

14. Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження.

15. Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 21 січня 2026 року.

16. Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2026 рокусправу призначено до судового розгляду.

17. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

VI. Фактичні обставини, встановлені судами

18. 11 серпня 2021 року позивачка була прийнята на посаду провідного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги».

19. Відповідно до наказу від 10 квітня 2024 року № 105/к позивачка з 12 квітня 2024 року була звільнена із займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП.

20. Відповідно до цього ж наказу позивачці при звільнені фінансово-економічний відділ нарахував грошову компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки: 6 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11 серпня 2021 року по 10 серпня 2022 року; 2 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки; 3 календарних дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11 серпня 2023 року по 12 квітня 2024 року.

21. Позивачка була ознайомлена з колективним договором та зі змінами і доповненнями до такого договору, а також з переліком працівників підприємства, що мають право на додаткову соціальну відпустку, але не повідомляла роботодавця про наявність у неї підстав для отримання додаткової соціальної відпустки.

22. У позивачки є двоє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23. Шлюб позивачки із ОСОБА_4 був розірваний згідно з рішенням Деснянського районного суду міста Києві від 03 квітня 2014 року.

24. Донька позивачки ОСОБА_5 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 .

25. Відповідно до судового наказу від 07 червня 2022 року, виданого Деснянським районним судом міста Києва, на користь позивачки стягуються аліменти з ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини від усіх його доходів на неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до досягнення ними повноліття.

26. Згідно з інформацією з Єдиного реєстру боржників ОСОБА_4 перебуває в реєстрі боржників зі сплати аліментів. Довідка про це була сформована 24 вересня 2024 року, тобто після звільнення позивачки з посади.

VIІ. Позиція Верховного Суду

27. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких мотивів.

28. Підстави для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду визначені статтею 403 ЦПК.

29. Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

30. Застосовуючи ці критерії, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов переконання, що наявні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 520/2226/19, щодо виплати компенсації за невикористані дні соціальної відпустки.

31. У цій справі позивачка, звертаючись до суду з позовом, зазначала, що вона як одинока матір має право на виплату компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки.

Позивачка посилалася на те, що чинне законодавство України передбачає у разі звільнення право працівника на компенсацію невикористаної додаткової відпустки, яке не залежить від бажання цього працівника скористатися і отримати таку соціальну відпустку.

Позивачка вказувала, що відповідачем не надавалася їй додаткова соціальна відпустка як одинокій матері, тому, враховуючи положення частини сьомої статті 20 Закону України «Про відпустки», ця відпустка є невикористаною і переноситься на інший період. У зв`язку зі звільненням позивачки підлягає виплаті компенсація за невикористані дні соціальної відпустки.

Таким чином, у цій справі постало питання про те, чи має позивачка, яка вважає себе одинокою матір`ю, право на отримання при звільненні компенсації за невикористані дні соціальної відпустки у разі, якщо вона за час перебування на посаді не зверталася до роботодавця із заявою про надання їй такої відпустки.

32. У справі № 520/2226/19 позивачка звернулася до суду з позовом, у якому, серед іншого, також просила виплатити їй компенсацію за невикористані дні соціальної відпусти як одинокій матері.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 520/2226/19 дійшов висновку, що чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити матері, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Тому для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Обов`язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця.

Оскільки жодного документа для підтвердження свого статусу одинокої матері, яка виховує сама дитину, позивачка під час перебування на посаді, зокрема при затвердженні графіка відпусток, не подавала, із заявою про надання соціальної відпустки не зверталася, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для стягнення грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки.

Верховний Суд також визнав необґрунтованими посилання позивачки на те, що на попередній роботі їй було виплачено грошову компенсацію за 10 днів невикористаної додаткової відпустки за 2013 та 2015 роки як одинокій матері, яка виховує дитину без батька, оскільки спірні правовідносини у неї склалися з іншим (новим) роботодавцем, якого офіційно (із наданням підтверджуючих документів) позивачка не проінформувала про те, що вона має статус одинокої матері, яка виховує дитину без батька, у тому числі під час оформлення на роботу.

33. Правовідносини у цих справах є подібними (див. пункти 31-32).

34. Ключовим питанням у спірних правовідносинах є те, чи має особа, яка вважає себе одинокою матір`ю, право на отримання при звільненні компенсації за невикористані дні соціальної відпустки у разі, якщо вона за час перебування на посаді не зверталася до роботодавця із заявою про надання їй такої відпустки.

35. Колегія суддів звертає увагу на те, що право на відпустку працівника закріплене у статті 45 Конституції України.

36. Закон України «Про відпустки» встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво-важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

37. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» унормовано види відпусток, серед яких виділено соціальні відпустки:

відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону);

відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону);

відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону);

додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону).

38. Пунктом 5 частини чотирнадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.

39. Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про відпустки» та статті 182-1 КЗпП одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП).

40. Згідно з частиною сьомою статті 20 Закону України «Про відпустки» додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

41. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону України «Про відпустки», частина перша статті 83 КЗпП).

42. За приписами частини першої статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

43. Верховний Суд вже звертав увагу на те, що термін «одинока матір» на законодавчому рівні не визначено, водночас 06 листопада 1992 року поняття «одинокої матері» було визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Згідно з пунктом 9 цієї постанови одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує та утримує дитину сама (див. постанову Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 320/11614/20).

44. Такий підхід імплементований в практику Верховного Суду (див., наприклад, постанови Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 182/5140/15-ц, від 19 квітня 2019 року у справі №810/352/17).

45. За цим визначенням для визнання статусу «одинокої матері» було необхідно встановити дві ознаки: вона і виховує дитину, і сама її утримує.

46. 15 листопада 1996 року набрав чинності Закон України «Про відпустки». Відповідно до пункту 5 частини чотирнадцятої статті 10 цього Закону щорічні (основна та додаткові) відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.

47. Таким чином, цим Законом визначено одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, тому факт утримання сплати (аліментів) значення не має.

48. Отже, право на додаткову соціальну відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька.

49. Поряд з цим, участь батька або інших осіб в утриманні дитини не позбавляє матері статусу одинокої, оскільки умова утримання (аліменти) для отримання додаткової соціальної відпустки не передбачена Законом України «Про відпустки», передбачено лише виховання дитини без батька.

50. Верховний Суд раніше наголошував, що чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити матері, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Тому для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення батька батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук батька у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо (див. постанову Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 753/14765/15-ц).

51. Суди встановили, що на підтвердження доводів про те, що вона є одинокою матір`ю, яка виховує дітей без батька, позивачка надала копію судового наказу про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітніх дітей, копії свідоцтв про народження дітей, інформацію з Єдиного реєстру боржників щодо ОСОБА_4 .

52. До апеляційної скарги позивачка також долучила лист начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про відсутність інформації щодо місця перебування ОСОБА_4 , витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_1 , копію постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 01 вересня 2023 року щодо виконання судового наказу про стягнення аліментів, копію рішення суду про розірвання шлюбу.

53. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 320/11614/20 звертав увагу на те, що виховання дитини - це обов`язок обох батьків. Соціальна відпустка, щодо компенсації за яку заявлено позов, направлена на забезпечення можливості матір`ю дитини виконати свій обов`язок по належному вихованню дитини, забезпечити від того з батьків, який займається вихованням дитини, мінімальний достатній рівень уваги, який необхідний такій дитині для її гармонійного розвитку.

Обставина сплати аліментів тим з батьків, який не займається вихованням дитини, жодним чином не компенсує можливості, які даються соціальною відпусткою, щодо компенсації за яку заявлено позов.

Участь батька або інших осіб в утриманні дитини, яка полягає лише у сплаті аліментів не позбавляє права на отримання додаткової соціальної відпустки.

Доводи відповідача про те, що позивачка не зверталася із проханням надати їй соціальну відпустку як одинокій матері Верховний Суд визнав такими, що не впливають на вирішення справи по суті позовних вимог, оскільки чинне законодавство України передбачає право працівника на компенсацію невикористаної додаткової відпустки у разі звільнення цього працівника, яке не залежить від його бажання скористатися і отримати таку соціальну відпустку.

54. Таким чином, колегія суддів уважає, що позивачка у разі підтвердження її статусу одинокої матері має право на стягнення з відповідача компенсації за невикористану соціальну відпустку, і таке її право не залежить від того, чи зверталася вона до роботодавця під час перебування на посаді із заявою про надання їй такої відпустки.

55. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне передати справу для відступу від висновку щодо відсутності підстав для стягнення компенсації за невикористану соціальну відпустку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 520/2226/19, та зробити висновок про те, що:

«позивачка у разі підтвердження її статусу одинокої матері має право на стягнення компенсації за невикористану соціальну відпустку незалежно від того, чи зверталася вона до роботодавця під час перебування на посаді із заявою про надання їй такої відпустки».

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Передати справу № 755/16704/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко