ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року

м. Київ

справа № 756/10234/23

провадження № 61-6402св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стаценко Максим Федорович, на постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., від 26 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення.

2. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що їй належить земельна ділянка, площею 0,0748 га, за адресою:

АДРЕСА_1 , на якій розташовано об`єкт незавершеного будівництва (дачний будинок).

3. ОСОБА_2 був чоловіком її дочки - ОСОБА_3 , але рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року у справі

№ 758/12516/18 шлюб між ними розірвано.

4. Рішення суду набрало законної сили 18 квітня 2019 року і з цього часу відповідач юридично перестав бути членом її сім`ї, однак продовжує незаконно використовувати земельну ділянку для власних потреб, а об`єкт незавершеного будівництва (дачний будинок) - для постійного проживання.

5. Наведене унеможливлює облаштування земельної ділянки на її розсуд, проведення ремонтних та оздоблювальних робіт у дачному будинку, використання цих об`єктів нерухомого майна для задоволення власних потреб або потреб її сім`ї, чи іншим чином на власний розсуд.

6. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 із займаних ним земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва (будинку), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

7. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року, у складі судді Майбоженко А. М., позов ОСОБА_1 задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з об`єкту незавершеного будівництвом об`єкту житлової нерухомості - дачного будинку, що розташований за адресою:

АДРЕСА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку площею 0,0748 га за кадастровим номером :78:373:0004, що розташована за адресою:

АДРЕСА_2 .

8. Суд першої інстанції виходив з того, що за обставин цієї справи виселення відповідача зі спірного житла та звільнення земельної ділянки є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки між сторонами склалися неприязні стосунки, вони не пов`язані спільним побутом, відповідач не є членом сім`ї позивачки, інтереси якої, як власниці спірного майна, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

9. Постановою Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про відмову в позові.

10. Апеляційний суд, врахувавши, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем, учасником бойових дій, місцем його реєстрації є військова частина, а єдиним постійним місцем проживання є спірні дачний будинок та земельна ділянка, що належать ОСОБА_1 , яка мешкає у власній квартирі у м. Львові, дійшов висновку про відмову в позові, вказавши на відсутність пропорційності легітимним цілям у разі задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стаценко М. Ф., просить постанову Київського апеляційного суду

від 26 березня 2025 року скасувати, залишивши в силі заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

12. 15 травня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стаценко М. Ф., подала касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року у справі № 756/10234/23.

13. Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у червні 2025 року надійшли до Верховного Суду.

14. Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

15. Підставою касаційного оскарження судового рішення заявниця зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 07 червня 2022 року у справі № 756/15583/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

16. Крім того, вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права та наявність передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав для скасування оскарженого судового рішення (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

17. Зауважує, що предметом спору у цій справі є не виселення із житлового приміщення, а усунення перешкод у користуванні майном, натомість апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог.

18. Стверджує, що апеляційний суд не врахував факт тривалого неправомірного користування відповідачем спірним майном.

19. Звертає увагу, що земельна ділянка не може бути визнана житлом і в цій частині апеляційний суд не вирішив спір між сторонами та проігнорував позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

20. Вважає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи письмового опитування адвокатом Ільницької Т. В., в якому вона повідомила про неможливість позивачки переїхати на постійне проживання з м. Львова до м. Києва, як ними спільно планувалося, у зв`язку з безпідставним використанням спірного майна відповідачем та відсутністю ключів у власниці майна. Також ОСОБА_3 надала пояснення щодо доходів відповідача, які дозволяють йому орендувати або придбати власне житло.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

21. У червні 2025 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскарженої постанови, просить відмовити у задоволенні скарги.

22. Зазначає, що у цій справі він не оспорює право власності позивачки на нерухоме майно.

23. Вважає, що апеляційний суд вирішив спір в межах заявлених вимог щодо усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

24. Зауважує, що позивачка під час розгляду справи судом першої інстанції не заявляла жодних клопотань з приводу допиту свідків.

25. Звертає увагу, що повноваження адвоката Стаценко М. Ф. на здійснення представництва інтересів ОСОБА_1 підтвердженні довіреністю

від 22 травня 2023 року, яка видана на підставі усного договору, що суперечить вимогам закону, тому позовна заява та касаційна скарга подані та підписані особою, яка не мала права їх підписувати.

Інші процесуальні звернення, подані до Верховного Суду

26. У липні 2025 року ОСОБА_1 , у відповідь на відзив відповідача надала договір про правничу допомогу від 17 липня 2023 року, який укладений із адвокатом Стаценком М. Ф.

Обставини справи, встановлені судами

27. ОСОБА_1 , на підставі договорів купівлі-продажу від 28 липня 2016 року, є власницею земельної ділянки, площею 0,0748 га, за адресою:

АДРЕСА_3 ), АДРЕСА_1 , кадастровий номер :78:373:0004 та незавершеного будівництвом об`єкту житлової нерухомості - дачного будинку, що розташований на цій ділянці.

28. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, ОСОБА_2 з 18 листопада 2005 року зареєстрований по АДРЕСА_4 .

29. 28 липня 2016 року ОСОБА_1 видала на ім`я ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 , довіреність строком на десять років, якою уповноважила їх укладати всі дозволені законом правочини щодо розпорядження належним їй нерухомим майном, зокрема незавершеним будівництвом об`єктом житлової нерухомості - дачний будинок, у тому числі після введення його в експлуатацією, та земельною ділянкою, кадастровий номер :78:373:0004, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

30. 18 липня 2017 року за заявою позивачки було зареєстровано припинення дії вказаної довіреності.

31. Шлюб між ОСОБА_2 та дочкою позивачки - ОСОБА_3 розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 березня

2019 року у справі № 758/12516/18.

32. ОСОБА_2 не заперечує факту проживання у спірному будинку, який розташований на спірній земельній ділянці.

33. ОСОБА_2 надані копії квитанцій про оплату членських внесків

ГО «ОВД Урочища «Оболонь» за період з 2018 по 2023 роки, оплату використаної електроенергії з 2019 по 2023 роки, споживання та транспортування газу за 2020 та 2021 роки, та інші.

34. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань,

12 серпня 2020 року ОСОБА_4 звертався до Оболонського управляння поліції ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення ОСОБА_1 шахрайських дій щодо заволодіння його майном.

35. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року у справі № 756/15583/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними в частині покупця, переведення прав та обов`язків покупця, зокрема, щодо договорів купівлі-продажу незавершеного будівництвом об`єкту житлової нерухомості - дачного будинку та земельної ділянки, кадастровий номер :78:373:0004, за адресою: АДРЕСА_1 , визнання майна об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, зокрема визнано недійсними в частині покупця договори купівлі-продажу спірного майна, визнано покупцем ОСОБА_2 , а спірне майно - спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Постановою Верховного Суду від 07 червня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року скасовано в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

Колегія суддів виходила з того, що норми ЦК України не допускають такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору у частині сторони договору, а вимоги про визнання спірного майна спільною власністю є похідними від вимог про визнання договорів купівлі-продажу недійсним в частині покупця.

36. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 05 липня 2021 року у справі № 465/4753/21 заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрат на ремонтні роботи задоволено частково та накладено арешт, зокрема, на земельну ділянку, кадастровий номер :78:373:0004, та дачний будинок (незавершений будівництвом об`єкт житлової нерухомості), за адресою: АДРЕСА_1 . Розгляд справи триває.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

37. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

38. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

39. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

40. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

41. Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

42. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

43. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

44. У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

45. Європейський суд з прав людини неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні

від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

46. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зауважила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

47. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі

№ 569/4373/16, від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17).

48. Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й необхідним та є співмірним із переслідуваною метою.

49. Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

50. У розглядуваній справі апеляційний суд встановив, що:

- спірне нерухоме майно з 2016 року на праві приватної власності належить ОСОБА_1 ;

- до розірвання у 2019 році шлюбу між ОСОБА_2 та дочкою позивачки - ОСОБА_3 , відповідач був членом сім`ї позивачки;

- між сторонами була наявна домовленість щодо умов проживання та користування ОСОБА_2 дачним будинком та земельною ділянкою;

- ОСОБА_2 є офіцером, учасником бойових дій, перебуває на службі в Збройних Силах України, з 2005 року зареєстрований у м. Києві за адресою військової частини, яка не є його житлом в розумінні ЦК України;

- ОСОБА_1 має у власності квартиру у м. Львові, в якій постійно проживає. Сторони спільного господарства не ведуть;

- відповідач сплачує рахунки по утриманню будинку;

- ОСОБА_2 доведено існування тривалого зв`язку зі спірним дачним будинком, який наразі є його постійним місцем проживання;

- між сторонами існує невирішений спір щодо стягнення витрат на ремонт будинку;

- позивачкою не надано доказів, які б підтверджували факт перешкоджання їй відповідачем у користуванні чи розпорядженні спірним майном.

51. З урахуванням сукупності встановлених у цій справі обставин та змісту позовних вимог, апеляційний суд дійшов загалом правильного висновку про відмову в позові, оскільки виселення відповідача з єдиного його житла, з яким він має тривалий зв`язок, на цей час буде суперечити приписам статті 8 Конвенції та практиці ЄСПЛ, згідно з якою втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

52. Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що предметом позову у цій справі було не виселення, аусунення перешкод у користуванні майном, оскільки позивачка, звертаючись до суду, просила усунути перешкоди у користуванні майном саме шляхом виселення, а не у будь-який інший спосіб. Тому апеляційний суд вирішив спір в межах заявлених позовних вимог.

53. ОСОБА_1 не оспорює того факту, що наразі спірне майно є єдиним та постійним місцем проживання відповідача.

54. Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 07 червня 2022 року у справі № 756/15583/17, на які заявниця посилається у касаційній скарзі.

55. Апеляційний суд у судовому засіданні від 26 березня 2025 року обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи письмового опитування адвокатом Ільницької Т. В., оскільки такий доказ до суду першої інстанції не подавався позивачкою і не був предметом дослідження в районному суді. ОСОБА_1 належним чином не обґрунтувала неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, з урахуванням того, що розгляд справи здійснювався в суді першої інстанції понад сім місяців.

56. Відповідно до частини третьої статті 367 ЦК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

57. Водночас колегія суддів зауважує, що суть цього письмового опитування зводиться до того, що через дії відповідача позивачка позбавлена можливості користуватись спірним майном, не має до нього доступу, спільне проживання сторін є неможливим, після виходу позивачки на пенсію вона планувала переїхати зі Львова до Києва та самостійно облаштовувати спірне майно, відповідач має дохід, який дозволяє йому орендувати або придбати власне житло.

58. Проте у розглядуваній справі такими підставами позивачка не обґрунтовувала свої позовні вимоги.

59. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

60. Верховний Суд не заперечує право власності позивачки на спірне майно та наголошує, що вона не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом щодо усунення перешкод у доступі до спірного майна, встановлення порядку користування спірним майно чи виселення відповідача, мотивуючи свій позов обставинами, які не були предметом оцінки у розглядуваній справі.

61. Крім того, у разі якщо позивачка має намір використовувати спірне майно для здачі в оренду третім особами, вона не позбавлена можливості запропонувати відповідачу орендувати в неї вказаний будинок та земельну ділянку на тих же умовах.

62. Інші доводи касаційної скарги викладеного не спростовують та переважно спрямовані на необхідність Верховному Суду здійснити переоцінку доказів у справі, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.

63. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).

64. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

65. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

66. Оскаржена постанова апеляційного суду є достатньо вмотивованою та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

67. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що апеляційний суд ухвалив оскаржену постанову із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

68. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

69. Доводи відповідача щодо відсутності у адвоката Стаценка М. Ф. повноважень на представництво інтересів ОСОБА_1 є помилковими та спростовуються матеріалами справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стаценко Максим Федорович, залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович