КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3708/2026
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 березня 2026 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Ольшевської І.О. у м. Київ 22 серпня 2025 року (повне рішення складене 22 серпня 2025 року) у справі за позовом Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року позивач Державна установа «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України» заборгованість за проживання в гуртожитку за період з 01 січня 2021 року по 30 квітня 2025 року в розмірі 92585,21 грн.

Позов мотивував тим, що ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України» згідно з наказом МОЗ УРСР № 341 від 27 травня 1983 року має на своєму балансі гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 . Додатково постановою Президії Національної академії медичних наук України від 17 травня 2018 року № 3/18 визначено перелік об`єктів нерухомого майна, які передані на праві оперативного управління ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України», зокрема гуртожиток. Права на вказаний об`єкт нерухомого майна підтверджуються також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 02 жовтня 2020 року № 226494648. Житлова площа в гуртожитку використовується у відповідності до положень ЖК України, Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20 червня 2017 року № 498.

Відповідач ОСОБА_1 займає в гуртожитку кімнату № 232 на підставі ордеру № 258/04-36 від 23 лютого 2011 року, виданого на підставі протоколу засідання профкому позивача від 26 листопада 2010 року.

Чинним законодавством України на осіб, які проживають у гуртожитку, покладені обов`язки щодо оплати за користування житловою площею. Водночас протягом останніх років відповідач сплачує за проживання в гуртожитку лише частково та у розмірі, який визначає на власний розсуд, в зв`язку з чим у відповідача у період з 01 січня 2021 року по 30 квітня 2025 року виникла заборгованість за проживання в гуртожитку в розмірі 92585,21 грн. При цьому позивач надає відповідачу житлово-комунальні послуги на належному рівні, жодних скарг щодо надання житлово-комунальних послуг від відповідача на адресу позивача не надходило.

Розпорядженням позивача від 02 вересня 2022 року № 76 «Про приведення до економічно обґрунтованих тарифів за обслуговування та утримання структурного підрозділу ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України» - гуртожиток (АДРЕСА_1)» встановлено, що з 01 грудня 2022 року для мешканців гуртожитку, які не працюють в Інституті та Національній академії медичних наук України встановлено тариф (плату) за обслуговування та утримання гуртожитку в розмірі 1000 грн. за одне ліжко-місце. Вказана сума не включає платежі за комунальні послуги.

Відповідач не є працівником позивача, НАМНУ, та не була працівником позивача, НАМНУ у період, за який заявлено заборгованість до стягнення. Відповідач займає кімнату на 6 поверсі гуртожитку № 232 загальною площею 18,9 кв.м. на 3 ліжко-місця. 02 червня 2023 року розпорядженням № 14 «Щодо усунення порушень, виявлених в ході проведення перевірки Північним офісом Держаудитслужби» здійснено перерахунок за період з 01 січня 2020 року по 01 грудня 2022 року для мешканців гуртожитку першого поверху з розрахунку 9,41 грн. за 1 кв.м., для мешканців інших поверхів - 10,18 грн. за 1 кв.м.

Вказував, що не сплачуючи у повному обсязі кошти позивачу за проживання в гуртожитку впродовж багатьох років, відповідач не виконує відповідні законодавчі обов`язки, закріплені у ст. 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 11 Примірного положення про користування гуртожитками та порушує вимоги, встановлені ст. 525, 526 ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України» заборгованість за проживання в гуртожитку та за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 92585,21 грн., судовий збір в розмірі 3028 грн.

Відповідач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові, здійснити розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Посилалася на те, що звертаючись до суду, позивач обґрунтовує позовні вимоги несумлінним ставленням відповідача до обов`язку вносити плату за користування житловою площею та комунальні послуги, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 92585,21 грн., не надаючи при цьому жодних належних та допустимих доказів наявності заборгованості у заявленому розмірі.

Наводила зміст п. 3, 4, 5, 6 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498, пояснювала, що проживає в гуртожитку по АДРЕСА_2 з 1986 року за направленням Київського медичного училища № 1 згідно посвідчення № 14 від 01 грудня 1986 року. На підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету Інституту серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України № 14 від 26 листопада 2010 року видано поновлений ордер № 258/04-36 від 23 лютого 2011 року на ім`я медичної сестри ДУ НІССХ ім. М.М. Амосова НАМН України ОСОБА_1 на право зайняття кімнати № 232, в якій вона проживала разом із чоловіком ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надається копія акту про фактичне проживання від 10 жовтня 2012 року, а копія корінця ордера додана до позовної заяви.

Таким чином, відповідач дійсно проживає зі своєю сім`єю за вищезазначеною адресою та здійснює оплату за проживання в гуртожитку, дотримуючись вимог п. 1 Примірного положення, відповідно до загального розміру нарахування на житлово-комунальні послуги, що розміщується на інформаційній дошці в гуртожитку.

Посилаючись на положення п. 15 Примірного положення, вказувала, що порядок розрахунків за спожиті житлово-комунальні послуги мешканцями гуртожитку має бути визначений у документі, що регулює відносини власника (балансоутримувача) гуртожитку та його мешканців, однак такий документ між позивачем та відповідачем відсутній, договір найму жилого приміщення в порушення вимог п. 7 Примірного положення не укладався, а питання плати за проживання в гуртожитку позивачем жодним чином не врегульовано. Натомість в обґрунтування позовних вимог додано лише складений позивачем розрахунок суми заборгованості, який не є належним, достатнім та достовірним доказом виникнення зобов`язання.

Так, складовою частиною наданого розрахунку суми заборгованості зазначено самостійно встановлений позивачем тариф на утримання будинків та прибудинкових територій, який підлягає оплаті з кімнати № 232 пл. 18,9 кв.м., починаючи з грудня 2022 року, в розмірі 3000 грн. на місяць без жодного обґрунтування рішення про встановлення тарифу у порівнянні з попереднім - 192,40 грн. Таким чином, згідно даного розрахунку позивачем безпідставно нараховано заборгованість за утримання будинків та прибудинкових територій в період з грудня 2022 року по квітень 2025 року в розмірі 87000 грн.

Посилалася на п. 12 Примірного положення, п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вказувала, що позивач жодним чином не інформує відповідача про структуру тарифу плати за проживання в гуртожитку та про наявність відповідних рішень з цього приводу.

Щодо відсутності повноважень позивача на самостійне встановлення тарифів на утримання будинків та прибудинкових територій, посилалася на зміст ч. 1 ст. 2, ст. 5, 6, 10, п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вказувала, що ціни/тарифи мають бути встановлені відповідно до вимог чинного законодавства і не можуть самостійно встановлюватись позивачем в необґрунтованому розмірі за власним бажанням. Відсутність будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачем щодо ціни на послуги з утримання будинку та прибудинкової території, відсутність обґрунтованих розрахунків такої послуги та факту її надання виключає виникнення у відповідача зобов`язання з їх сплати.

Вважала, що таким чином розпорядження № 76 від 02 вересня 2023 року за підписом заступника директора з загальних питань, на яке посилається представник позивача у відповіді на відзив, не може в односторонньому порядку встановлювати тариф на утримання будинку та прибудинкової території, який є складовою оплати за житлово-комунальні послуги для мешканців гуртожитку, а отже останнє не породжує жодних зобов`язань відповідача перед позивачем.

При цьому застосування позивачем положень розпорядження № 76 від 02 вересня 2023 року щодо встановлення відповідачу тарифу у розмірі 1000 грн. за одне ліжко-місце не відповідає дійсним обставинам справи з огляду на виділення для відповідача житлової кімнати відповідно до ордера № 258/04-36 від 23 лютого 2011 року, виданого на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету Інституту серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України № 14 від 26 листопада 2010 року.

Крім того, в даний час розпорядження № 76 від 02 вересня 2023 року є предметом оскарження в справі № 760/19185/25 за позовом ОСОБА_5 до ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України» про визнання розпорядження недійсним, яке перебуває у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва.

Підсумовувала, що самостійне, необґрунтоване встановлення позивачем на власний розсуд тарифів за послуги з утримання будинку та прибудинкової території в період з грудня 2022 року по квітень 2025 року в розмірі 87000 грн. не мають обов`язкового значення для відповідача, оскільки такі нею не погоджувалися та суперечать чинному законодавству.

Наголошувала, що обов`язок по доведенню обґрунтованості розрахунку розміру плати за житлово-комунальні послуги в цій справі має нести позивач.

Вказувала, що позивачем жодним доказом не доведено факт укладення з відповідачем будь-яких правочинів, якими б було встановлено розмір плати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, зазначених позивачем у позовній заяві. Будь-яких довідок економічного обґрунтування тарифів та (або) розміру вартості комунальних послуг, витрат на утримання гуртожитку, для обрахування вартості проживання відповідача у приміщенні гуртожитку матеріали справи не містять. Відомостей, з якого розміру фактичних витрат, наданих послуг, їх вартості виходив позивач, визначаючи щомісячну оплату за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, матеріали справи не містять, а отже позовні вимоги є необґрунтованими.

Таким чином, позивачем жодним чином не обґрунтовано та не надано жодних належних та достовірних доказів щодо порядку обрахування ставок за користування гуртожитком, порядку їх нарахувань, калькуляції структури тарифів, переліку житлово-комунальних послуг, постачальників, умов, обсягу та підстав для їх надання.

Враховуючи викладене, вважала, що позивачем не доведено виникнення у відповідача зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг у розмірі 92583,21 грн.

Наводила положення ч. 1-2 ст. 174, ч. 1, 7 ст. 178 ЦПК України, зазначала, що копію ухвали про відкриття провадження у справі, направлену судом засобами поштового зв`язку, відповідач не отримувала, а з їхнім змістом представник відповідача ознайомився в приміщенні суду 06 серпня 2025 року, таким чином, останнім днем строку для подання відзиву на позовну заяву є 21 серпня 2025 року. 20 серпня 2025 року представником відповідача засобами поштового зв`язку було направлено на адресу суду відзив на позовну заяву, який адресатом отримано 22 серпня 2025 року, однак судом першої інстанції не було враховано заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, та ухвалено оскаржуване рішення при грубому порушенні принципів диспозитивності, рівності та змагальності сторін.

Повідомляла, що орієнтовний розмір судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, складає 20000 грн.

При розгляді апеляційної скарги апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи на а. с. 29 наявний паспортний документ на ім`я ОСОБА_1 та картки фізичної особи-платників податків, відповідно до якої ОСОБА_1 одержала ідентифікаційний номер НОМЕР_2 . До апеляційної скарги додано копію паспорта (ID-картки) на ім`я ОСОБА_1 , із зазначенням ідентифікаційного номеру НОМЕР_2 , за яким апеляційний суд ідентифікує особу, якою подано апеляційну скаргу, як відповідача у даній справі, та використовує у даній постанові актуальний правопис її прізвища « ОСОБА_6 ».

Від позивача ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги в повному обсязі.

Посилався на те, що з урахуванням встановлених законом процесуальних строків суд першої інстанції мав розглянути справу не пізніше 24 серпня 2025 року. Представник відповідача направив відзив на позовну заяву 20 серпня 2025 року засобами поштового зв`язку з поштового відділення у м. Бровари. Тобто представник відповідача мав припускати, що враховуючи положення ст. 275 ЦПК України, суд першої інстанції з урахуванням часу поштового обігу може отримати даний відзив вже після спливу встановленого ЦПК України граничного строку для розгляду справи. При цьому жодних заяв, клопотань відповідача про продовження строку розгляду даної справи, з обґрунтуванням поважності причин такого продовження матеріали справи не містять, що підтверджує правомірність дій суду першої інстанції щодо розгляду справи на підставі наявних у справі матеріалів та винесення рішення в межах строку, встановленого ст. 275 ЦПК України.

Вказував, що твердження апеляційної скарги зводяться до того, що у відповідача немає жодних зобов`язань сплачувати позивачу кошти за обслуговування та утримання гуртожитку, оскільки позивач не погоджував з відповідачем тариф.

Наголошував, що впродовж багатьох років відповідач проживає в гуртожитку з двома членами сім`ї - чоловіком та сином працездатного віку. При цьому відповідач, всупереч положенням чинного законодавства, не вважає себе зобов`язаною сплачувати жодні кошти на обслуговування та утримання гуртожитку.

Звертав увагу, що право на звернення до суду гарантоване Конституцією України і ніхто не може бути позбавлений цього права. При цьому сам факт оскарження розпорядження позивача в судовому порядку не свідчить про його незаконність.

Просив урахувати, що ймовірною причиною звернення ОСОБА_5 до суду з вимогою про оскарження розпорядження відповідача стало те, що 20 грудня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва у справі № 752/962/24 ухвалив рішення, яким задовольнив вимоги ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України» про стягнення з ОСОБА_5 як мешканки гуртожитку заборгованості за проживання. Предмет і підстави позову, їх обґрунтування та заперечення відповідача ідентичні предмету і підставам, їх обґрунтуванням та запереченням відповідача у даній справі. Законність і обґрунтованість вказаного судового рішення були перевірені постановою Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року, і рішення набрало законної сили.

В той же період часу, 19 грудня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва у справі № 752/1017/24 ухвалив рішення, яким задовольнив позовні вимоги ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України» про стягнення з ОСОБА_7 заборгованості за проживання у гуртожитку. Предмет і підстави позову, їх обґрунтування та заперечення відповідача ідентичні предмету і підставам, їх обґрунтуванням та запереченням відповідача у даній справі. Законність і обґрунтованість вказаного судового рішення були перевірені постановою Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року, і рішення набрало законної сили.

Просив при розгляді справи врахувати статус позивача як державної науково-медичної установи, основним видом діяльності якої є лікування людей від серцево-судинних хвороб. При цьому позивач знаходить можливість забезпечувати житлом в гуртожитку медичних працівників Інституту і навіть медичних працівників інших медичних установ та членів їх родин, в тому числі тих, які вийшли на пенсію. Кошти, які позивач отримує за надані житлово-комунальні послуги, у повному обсязі витрачаються на утримання будинку гуртожитку в належному стані та на підтримання надання житлово-комунальних послуг його мешканцям на належному рівні.

Зростання заборгованості мешканців за проживання у гуртожитку та збільшення кількості боржників призведе до утруднення підтримання надання житлово-комунальних послуг мешканцям гуртожитку на належному рівні.

25 березня 2026 року від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання про зупинення провадження в справі, із посиланням на те, що на момент подання апеляційної скарги розпорядження № 76 від 02 вересня 2022 року є предметом оскарження в справі № 760/19185/25 за позовом ОСОБА_1 , і 04 березня 2026 року відкрито провадження в даній справі. За результатами розгляду даної справи буде надано оцінку діям ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України» щодо самостійного встановлення тарифу на обслуговування та утримання гуртожитку на підставі зазначеного розпорядження, яке може бути визнано судом недійсним. Дана обставина унеможливлює розгляд справи № 752/14057/25 до набрання законної сили судовим рішенням в справі № 760/19185/25. Просив зупинити провадження в справі № 752/14057/25 до набрання законної сили судовим рішенням в справі № 760/19185/25 про визнання розпорядження ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України» від 02 вересня 2022 року № 76 недійсним.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження в справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідно до цієї ж норми суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З огляду на наведене для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати, як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у цій справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи, тобто зупинення провадження у цивільній справі, виходячи з мотивів наявності іншої справи, може мати місце тільки у випадку, коли у цій справі можуть бути вирішенні питання, що стосуються підстав заявлених позовних вимог або умов, від яких залежить їх розгляд.

Визнаючи наявність підстав, передбачених статтею 251 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, визначена у пункті 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Таким чином, необхідність у зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній зі справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про те, що наявність нерозглянутої справи за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України» від 02 вересня 2022 року № 76, яким встановлено тариф на обслуговування та утримання гуртожитку, виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді даної справи існування обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку з ОСОБА_1 .

Разом з тим, у випадку задоволення позову ОСОБА_1 у справі № 760/19185/25, остання не буде позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про перегляд судового рішення у справі № 752/14057/25 за нововиявленими обставинами в порядку ст. 423 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України», суд першої інстанції виходив із того, що відповідач вселилась і проживає в гуртожитку на підставі ордеру на кімнату в гуртожитку № НОМЕР_3 за адресою АДРЕСА_3 . Під час проживання у гуртожитку відповідач споживала комунальні послуги, а тому має обов`язок відшкодувати позивачу їх вартість у розмірі 92585,21 грн., не спростованому відповідачем.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що постановою Президії Національної академії медичних наук України від 17 травня 2018 року № 3/18 визначено перелік об`єктів нерухомого майна, які передані на праві оперативного управління ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України», зокрема, гуртожиток літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 7 - 9).

Права позивача на вказаний об`єкт нерухомого майна підтверджується також Витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, дата формування витягу 18 вересня 2020 року (а. с. 10).

Згідно корінця ордера №258/04-36 на кімнату в гуртожитку Державної установи Національний Інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова АМН України, ОСОБА_1 надано право на зайняття кімнати в гуртожитку за адресою АДРЕСА_3 (а. с. 11), у якій, згідно акту інвентаризації приміщень гуртожитку від 18 грудня 2024 року, наявні три ліжко-місця (а. с. 22 - 25).

Розпорядженням Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України» від 02 вересня 2022 року № 76 «Про приведення до економічно обґрунтованих тарифів за обслуговування та утримання структурного підрозділу ДУ «НІССХ ім. М.М. Амосова НАМНУ» - гуртожиток ( АДРЕСА_1 , починаючи з 01 листопада 2022 року, встановлено тариф за обслуговування та утримання гуртожитку: для діючих працівників Інституту в розмірі 12 гривень за 1 квадратний метр займаної площі; для діючих працівників НАМН України в розмірі 18 гривень за 1 квадратний метр займаної площі; для мешканців гуртожитку, які не працюють в Інституті та НАМН України - 1000,00 грн. за одне ліжко-місце. Вказана сума не включає платежі за житлово-комунальні послуги, які надаються всім мешканцям гуртожитку; для мешканців гуртожитку, які звільнилися з Інституту та НАМН України, у зв`язку з виходом на пенсію, тариф становитиме згідно п. 1.1 або п. 1.2 цього Розпорядження (в залежності, з якої установи особа вийшла на пенсію) (а. с. 19 - 20).

Розпорядженням Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України» від 02 червня 2023 року № 14 «Щодо усунення порушень, виявлених у ході перевірки Північним офісом Держаудитслужби» визначено за період з 01 січня 2020 року по 01 грудня 2020 року здійснити перерахунок мешканцям гуртожитку згідно тарифу: для мешканців першого поверху - 9,41 грн. за 1 квадратний метр; для мешканців інших поверхів 10,18 грн. за 1 квадратний метр (а. с. 21).

22 травня 2025 року ДУ «НІССХ ім. М.М. Амосова НАМНУ» направило вимогу на ім`я ОСОБА_1 про сплату заборгованості за проживання в гуртожитку у розмірі 92585,21 грн., яка була залишена без задоволення та відповіді (а. с. 26).

Як вказує позивач, протягом останніх років відповідач не сплачує за проживання в гуртожитку належним чином, а тому згідно наданого ним розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 30 квітня 2025 року складає 92 585,21 грн. (а. с. 14 - 18).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 127 ЖК України (тут і далі в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради.

Статтею 128 ЖК України передбачено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (ст. 129 ЖК України).

Відповідно до ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498 затверджено Примірне Положення про користування гуртожитками (далі Положення № 498), яке визначає порядок користування гуртожитками: жилою площею, жилими та іншими приміщеннями в них, дія якого поширюється на всі гуртожитки незалежно від форми власності.

Пунктом 3 Положення № 498 передбачено, що жила площа в гуртожитках надається: у вигляді окремого жилого приміщення для відособленого користування однієї особи чи сім`ї; у вигляді ліжко-місця для проживання одиноких осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах. Розмір жилої площі, що надається в гуртожитку, не може бути менше ніж 6 кв. метрів на одну особу.

Відповідно до п. 6 Положення № 498 на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, - свідоцтва про народження), включених до ордера.

Згідно з п. 10 Положення № 498 наймачі жилої площі в гуртожитку та члени їх сімей, які проживають разом з ними, мають право на своєчасне отримання житлово-комунальних послуг належної якості згідно із законодавством.

Наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом (п. 11 Положення № 498).

Відповідно до п. 15 Положення № 498 особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).

Правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг).

Відповідно до ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено і доводами апеляційної скарги не спростовується, що відповідач разом з членами сім`ї (чоловік і син) вселилась і проживає в гуртожитку на підставі ордеру №258/04-36 на кімнату № 232 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , у якій користується трьома ліжко-місцями.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що оскільки під час проживання в гуртожитку відповідач споживала комунальні послуги, вона має обов`язок відшкодувати позивачу їх вартість, що передбачено п. 11 Положення, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, який відповідачем не спростовано і свого розрахунку не надано.

Апеляційний суд не може погодитись із хибними аргументами відповідача, що застосування позивачем положень розпорядження № 76 від 02 вересня 2023 року щодо встановлення відповідачу тарифу у розмірі 1000 грн. за одне ліжко-місце не відповідає дійсним обставинам справи з огляду на виділення для відповідача житлової кімнати відповідно до ордера № 258/04-36 від 23 лютого 2011 року, виданого на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету Інституту серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України № 14 від 26 листопада 2010 року.

Так, апеляційний суд враховує, що наявність у кімнаті 232 у гуртожитку, яку займає відповідач на підставі ордеру від 23 лютого 2011 року, саме трьох ліжко-місць підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи, а саме витягом з акту інвентаризації приміщень гуртожитку від 28 грудня 2024 року і планом 6 поверху будинку за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 22 - 25).

Доводи апеляційної скарги, що питання плати за проживання в гуртожитку позивачем жодним чином не врегульовано, натомість в обґрунтування позовних вимог додано лише складений позивачем розрахунок суми заборгованості, який не є належним, достатнім та достовірним доказом виникнення зобов`язання, спростовуються наявним в матеріалах справи розпорядженнями ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України» від 02 вересня 2022 року № 76 та від 02 червня 2023 року №14 «Про приведення до економічно обґрунтованих тарифів за обслуговування та утримання структурного підрозділу ДУ «НІССХ ім. М.М. Амосова НАМНУ», якими позивачем було встановлено тариф за обслуговування та утримання гуртожитку.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що порядок розрахунків за спожиті житлово-комунальні послуги мешканцями гуртожитку має бути визначений у документі, що регулює відносини власника (балансоутримувача) гуртожитку та його мешканців, однак такий документ між позивачем та відповідачем відсутній, договір найму жилого приміщення в порушення вимог п. 7 Примірного положення не укладався, апеляційний суд відхиляє їх як необґрунтовані, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 викладено правовий висновок, згідно якого Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

Ці ж висновки використані Верховним Судом у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 638/9128/16-ц, предметом позову в якій було стягнення заборгованості з оплати за проживання в гуртожитку.

Крім того, обов`язок відповідача, як наймача, який користуються жилою площею в гуртожитку, закріплено у п. 11 Положення № 498.

Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, із посиланням на 12 Примірного положення, п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що позивач жодним чином не інформує відповідача про структуру тарифу плати за проживання в гуртожитку та про наявність відповідних рішень з цього приводу. Відповідачем не обґрунтовано, яким чином неналежне повідомлення відповідача щодо підвищення тарифів впливає на виконання нею зобов`язань щодо здійснення оплати за проживання в гуртожитку.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що листом від 22 травня 2025 року ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України» повідомляло ОСОБА_1 про наявність заборгованості і про необхідність її сплати (а. с. 26).

Доводи апеляційної скарги, із посиланням на ч. 1 т. 2, ст. 5, 6, 10, п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що ціни/тарифи мають бути встановлені відповідно до вимог чинного законодавства і не можуть самостійно встановлюватись позивачем в необмеженому розмірі за власним бажанням, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, з огляду на відсутність у Положенні № 498 обмежень щодо встановлення плати за проживання у гуртожитку.

За даних обставин, апеляційний суд також не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що позивачем жодним чином не обґрунтовано та не надано жодних належних та достовірних доказів щодо порядку обрахування ставок за користування гуртожитком, порядку їх нарахувань, калькуляції структури тарифів, переліку житлово-комунальних послуг, постачальників, умов, обсягу та підстав для їх надання.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 404/6748/15-ц (провадження № 61-17486св18), згідно яких правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і належать до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг). Громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов`язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази визнання розпоряджень ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України» від 02 вересня 2022 року № 76 та від 02 червня 2023 року №14 незаконними та не було їх скасовано в судовому порядку, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем було законно встановлено розмір оплати за проживання в гуртожитку.

Посилання позивача у апеляційній скарзі, що в даний час розпорядження № 76 від 02 вересня 2023 року є предметом оскарження в справі № 760/19185/25 за позовом ОСОБА_5 до ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України» про визнання розпорядження недійсним, яка перебуває у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва, не свідчать самі по собі про незаконність даного розпорядження і не впливають на правильність судового рішення.

Зважаючи на вищевикладене, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено виникнення у відповідача зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг у розмірі 92583,21 грн.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що 20 серпня 2025 року представником відповідача засобами поштового зв`язку було направлено на адресу суду відзив на позовну заяву, який адресатом отримано 22 серпня 2025 року, однак судом першої інстанції не було враховано заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, та ухвалено оскаржуване рішення при грубому порушенні принципів диспозитивності, рівності та змагальності сторін, апеляційний суд враховує наступне.

Так, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25 червня 2025 року відкрито провадження в справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення, яким на адресу ОСОБА_1 направлено копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, було повернуто до суду з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою.

Представник відповідача адвокат Косенко І.А. звернувся до суду із заявою про ознайомлення з матеріалами справи 09 липня 2025 року, з якими фактично ознайомився лише 06 серпня 2025 року, і 20 серпня 2025 року в межах п`ятнадцятиденного строку засобами поштового зв`язку направив до суду відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 22 серпня 2025 року (а. с. 64).

Таким чином, оскаржуване рішення Голосіївського районного суду м. Києва ухвалене 22 серпня 2025 року без урахування відзиву на апеляційну скаргу.

Разом із тим, апеляційний суд враховує, що відповідно до ч. 8 ст. 14 ЦПК України особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням кваліфікованого електронного підпису або засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Отже, саме направлення представником відповідача - адвокатом Косенком І.А., який відповідно до ч. 6 ст. 14 ЦПК України мав зареєструвати електронний кабінет у ЄСІТС в обов`язковому порядку, відзиву на позовну заяву засобами поштового зв`язку, призвело до надходження відзиву на позовну заяву до суду після встановленого судом строку, в результаті чого такий відзив об`єктивно не міг бути врахований судом.

Крім того, зазначені обставини не призвели до неправильного вирішення справи, а тому не можуть вважатися обов`язковою підставою для скасування судового рішення, передбаченою ч. 2 ст. 376 ЦПК України.

Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 березня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.