Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
366/3223/23: Цивільні справи (з 01.01.2019); Справи позовного провадження; Справи у спорах, що виникають із земельних відносин, з них:; щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Надіслано судом: не визначено. Зареєстровано: 02.04.2026. Забезпечено надання загального доступу: 06.04.2026.
Дата набрання законної сили: 17.03.2026
Номер судового провадження: не визначено
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №366/3223/23 Головуючий у І інстанції - Слободян Н.П.
апеляційне провадження №22-ц/824/4976/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року

у справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області до Іванківської селищної ради, ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду

установив:

У жовтні 2023 року керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області звернувся з позовом до Іванківської селищної ради, ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду.

Позов мотивований тим, що рішенням Страхоліської сільської ради від 08 жовтня 2007 року №У-13-129 затверджено технічну документацію з видачі громадянам державних актів на право власності на землю в межах с. Страхолісся Іванківського району Київської області та передано безкоштовно у власність громадянам України, у тому числі ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та площею 1,6994 га для ведення особистого селянського господарства.

На підставі зазначеного рішення 18 жовтня 2007 року ОСОБА_2 видано державні акти на право власності на земельні ділянки, а саме: серії ЯЖ №016352 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0014, площею 1,6994 га; серії ЯЖ №016351 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0015, площею 0,25 га.

В подальшому, вказані земельні ділянки набув у приватну власність в порядку спадкування ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 04 жовтня 2018 року за №1782 (рішення ПН КМНО Грек А.В. про державну реєстрацію прав та їх обмежень №43340878 від 04 жовтня 2018 року) та від 03 жовтня 2018 року за №1781 (рішення ПН КМНО Грек А.В. про державну реєстрацію прав та їх обмежень №43322858 від 03 жовтня 2018 року) відповідно.

Прокурор зазначав, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду, оскільки розташовані в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро (Київського водосховища), а цивільний оборот земель водного фонду обмежений законодавчо.

Прокурор просив:

усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом визнання недійсним рішення Страхоліської сільської ради від 08 жовтня 2007 року №У-13-129 в частині затвердження технічної документації з видачі державних актів на право власності на земельні ділянки та передачі у власність ОСОБА_2 земельних ділянок площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та площею 1,6994 га для ведення особистого селянського господарства;

усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом скасування рішень державного реєстратора №43322858 від 03 жовтня 2018 року про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим №:02:003:0015 та № жовтня 2018 року про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим №:02:003:0014;

усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом повернення на користь Іванківської територіальної громади земельних ділянок з кадастровими номерами :02:003:0014 та :02:003:0015 від ОСОБА_1 .

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

прокурор не довів, що спірні земельні ділянки перебували у прибережній захисній смузі станом на час їх передачі у приватну власність (2007 рік), а тому відмовив у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування спірними земельними ділянками шляхом їх повернення на користь громади ОСОБА_1 ;

суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора про визнання недійсним рішення Страхоліської сільської ради про передачу у власність ОСОБА_2 спірних земельних ділянок та скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності на них за ОСОБА_1 , вважаючи, що ці вимоги позову є неефективним способом захисту, адже їх задоволення не призведе до відновлення володіння відповідними земельними ділянками. Такі вимоги не є нерозривно пов`язаною із вимогою про повернення земельних ділянок із незаконного володіння;

звертаючись в суд з позовом в інтересах держави в особі Іванківської територіальної громади, прокурор як позивач, який діє від імені держави, не врахував, що ним пред`явлено позов до Іванківської селищної ради як до відповідача з вимогою про визнання недійсним рішення Страхоліської сільської ради, тому в цій частині вимоги позову фактично пред`явлені державою до самої себе, що не відповідає вимогам частини першої статті 48 ЦПК України. Позивач і відповідач не можуть збігатись, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року про виправлення описки:

апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишено без задоволення;

рішення Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. У статті 59 ЗК України визначено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких органи місцевого самоврядування та органи виконавчої влади можуть їх передавати у користування громадян. Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У постанові від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18) дійшла висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права, а саме, що надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування;

із матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки знаходяться поряд з Київським водосховищем (річка Дніпро), прибережна захисна смуга якого становить 100 метрів. Ці висновки суду не оспорюються сторонами;

розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що предметом доказування у даній справі є накладення спірних земельних ділянок на 100 метрову прибережну смугу Київського водосховища. Районний суд проаналізував надані сторонами докази і дійшов обґрунтованого висновку, що прокурором не доведено накладення спірних земельних ділянок на 100 метрову прибережну смугу Київського водосховища. Прокурором до позовної заяви на доведення накладення спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу річки Дніпро надано: лист Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 26 листопада 2019 року, згідно якого водний об`єкт, який розташований поряд із земельними ділянками в тому числі з кадастровими номерами :02:003:0014 та :02:003:0015 це річка Дніпро (Київське водосховище); лист Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 31 березня 2023 року, за змістом якого відповідно до наявної інформації, яка знаходиться у відкритому доступі в мережі Інтернет, зазначені земельні ділянки знаходяться поряд із землями водного фонду р. Дніпро з нормативною прибережною захисною смугою шириною 100 м; лист ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» від 28 листопада 2019 року з додатками, згідно з яким за результатами проведення геодезичної зйомки, обробленої в програмному забезпеченні GIS-6, встановлено накладання у тому числі спірних земельних ділянок на 100-метрову зону Київського водосховища (а.с. 150-155, т. 1). Суд першої інстанції правильно виходив з того, що лист Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 26 листопада 2019 року не доводить накладення спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу, оскільки у листі зазначено, що водний об`єкт, який розташований поряд із земельними ділянками :02:003:0014 та :02:003:0015 це річка Дніпро (Київське водосховище). Тобто, у вказаному листі є визначення водного об`єкту, а саме р. Дніпро, а також зазначено, що цей об`єкт в силу закону має прибережну захисну смугу. При цьому, з листа неможливо встановити, чи є спірні земельні ділянки землями водного фонду, чи накладаються вони на прибережну 100-метрову смугу;

у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі №372/1290/19 (провадження № 61-8369св22) також зазначено, що «лист Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського №17-08/60 від 11 січня 2019 року, на який посилався прокурор та за змістом якого водойма Козинка є рукавом Дніпра, виданий структурним підрозділом Державної служби з надзвичайних ситуацій, до компетенції якої не віднесено визначення розміру прибережних захисних смуг або класифікації річок». Лист Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 31 березня 2023 року також не може бути визнано належним доказом, оскільки в ньому зазначається, що прокурором запрошувалась інформація щодо статусу водного об`єкту, який розташований поряд із земельними ділянками за відповідними кадастровими номерами. При цьому жодного кадастрового номеру у цьому листі не зазначено, отже не можна вважати, що цей лист стосується даної справи. Крім того, в листі також зазначено, що земельні ділянки знаходяться поряд із р. Дніпро;

єдиним доказом, в якому йдеться, серед інших, і про спірні земельні ділянки є лист ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» №22 від 28 листопада 2019 року з додатками, в якому зазначене товариство на лист прокурора №35-6169 від 27 листопада 2019 року повідомляє, що працівниками підприємства 28 листопада 2019 року проведено геодезичні роботи щодо встановлення межі урізу води Київського водосховища на території Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області в районі розташування у тому числі земельних ділянок з кадастровими номерами :02:003:0014 та :02:003:0015, роботи здійснено GNSS-приймачем GS 08 plus Leica, за результатами проведення геодезичної зйомки, обробленої в програмному комплексі GIS-6, встановлено накладання спірних земельних ділянок на 100-метрову прибережну захисну смугу Київського водосховища. До листа додана ситуаційна схема (а. с. 152 - 155, т. 1);

спростовуючи ці докази, відповідач разом із відзивом на позовну заяву надав суду: нотаріально завірені письмові пояснення колишнього директора Макарівського районного комунального підприємства «Землемір» ОСОБА_3 (період роботи на посаді директора з 2001 по 2008 роки) від 16 листопада 2020 року, згідно з якими земельні ділянки, які належали у тому числі і ОСОБА_2 , у 2007 році не накладалась на землі водного фонду (а.с. 208, 209 т.1); технічну документацію, розроблену МРКП «Землемір» (а.с. 188-202, т. 1); висновок державної експертизи землевпорядної документації від 04 жовтня 2007 року №11-27е, затверджений начальником Головного управління земельних ресурсів у Київській області, згідно з яким поданий на державну експертизу проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 13 громадянам України для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно (а. с. 210 т. 1); висновок Іванківського районного відділу земельних ресурсів Київського обласного Головного управління земельних ресурсів Держкомзему № 634 від 07 серпня 2007 року, згідно з яким розроблений МРКП «Землемір» проект щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок в межах Страхоліської сільської ради районний відділ погодив та зазначив, що земельні ділянки повинні використовуватись з дотриманням статей 91, 103 Земельного кодексу України, статті 35 Закону України «Про охорону земель» (а.с. 197, т. 1); висновок Відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Іванківської районної державної адміністрації №487 від 08 серпня 2007 року, згідно з яким розроблений МРКП «Землемір» проект щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок в межах Страхоліської сільської ради відділ погодив та зазначив, що земельні ділянки повинні використовуватись з дотриманням статей 91, 103 Земельного кодексу України, статті 35 Закону України «Про охорону земель», законодавства про охорону навколишнього природного середовища (а.с. 200, т. 1); технічний звіт с. Страхолісся Вишгородського району Київської області «Інженерно-геодезичні вишукування масштабу 1:1000», виконаний ФОП « ОСОБА_4 », відповідно до якого позначка урізу води на момент проведення геодезичних робіт становить на рівні 102,18 м над рівнем Балтійського моря і щонайменша відстань від кадастрових меж земельних ділянок, зокрема земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0014 становить мінімум 102,86 м, а максимум 215,95 м (а.с. 212-248, т. 1);

суд врахував, що уріз води - межа води на березі водного об`єкта (берегова лінія) (стаття 1 ВК України). Таким чином, межі земель водного фонду, їх прибережні захисні смуги та розташування по відношенню до них земельних ділянок залежать від урізу води. На відміну від земель лісового фонду, розташування земель водного фонду може змінюватись в залежності як від природних умов (паводок, падіння рівня води у літній період тощо), так і штучно створених (як приклад, підрив окупаційними військами зс рф у 2023 році дамби Каховської ГЕС, внаслідок якої змінено межі розташування земель водного фонду через витік води за встановлені межі водосховища). Відтак, заявляючи вимоги про усунення перешкод у користуванні територіальною громадою землями водного фонду та повернення земельних ділянок, позивачу в силу статті 81 ЦПК України необхідно довести, що станом на час передачі земель у приватну власність, такі землі були землями водного фонду;

прокурор не надав суду інформацію з Державного земельного кадастру, з якої вбачалося б те, що спірні земельні ділянки внесені до кадастру з обмеженням у використанні земель. Як вбачається з наданих представником відповідача доказів, а саме технічної документації, розробленої МРКП «Землемір», яка погоджена висновками Іванківського районного відділу земельних ресурсів Київського обласного Головного управління земельних ресурсів Держкомзему №634 від 07 серпня 2007 року та Відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Іванківської районної державної адміністрації №487 від 08 серпня 2007 року, факт накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду не встановлений. У висновках зазначено про необхідність дотримання обов`язку землекористувачів дотримуватись вимог статей 91, 103 ЗК України та статті 35 Закону України «Про охорону земель». При цьому, про обмеження щодо використання спірних земельних ділянок як земель водного фонду у висновках не йдеться. Крім цього, висновком державної експертизи землевпорядної документації від 04 жовтня 2007 року №11-27е встановлено, що поданий на державну експертизу проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 13 громадянам України (у т.ч. ОСОБА_2 ) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно;

звертаючись до суду з позовом, керівник Вишгородської окружної прокуратури не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що спірні земельні ділянки накладаються на землі прибережної захисної смуги, достатніх і достовірних доказів на підтвердження того, що земельні ділянки відведені з порушенням порядку передачі земель у приватну власність, прокурором у порядку, передбаченому статтями 12, 81 ЦПК України, також надано не було, хоча це є його процесуальним обов`язком;

тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 (провадження №61-13405св18);

в судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор посилався на те, що матеріали справи містять докази накладення земельних ділянок на прибережну захисну смугу Київського водосховища. Перевіривши ці доводи, колегія суддів встановила, що 08 липня 2024 року прокурор подав до суду відповідь на відзив, до якої додав викопіювання з Державного земельного кадастру та загальнодоступного сервісу Google Еarth. Проте ці докази прокурор подав з порушенням процесуального порядку, після закриття підготовчого засідання і клопотання про поновлення строку на подання нових доказів не заявляв, суд відповідної ухвали не постановляв, отже колегія суддів ці докази не оцінює на предмет належності та допустимості;

за таких обставин, оскільки прокурором не доведено порушення відповідачами права власності Іванківської територіальної громади на землі водного фонду, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову з цих підстав, а відтак не мають правового значення висновки суду про обрані прокурором способи захисту порушеного права і оцінка правильності цих висновків судом апеляційної інстанції не проводиться. За таких обставин, оскільки прокурором не доведено порушення відповідачами права власності Іванківської територіальної громади на землі водного фонду, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову з цих підстав, а відтак не мають правового значення висновки суду про обрані прокурором способи захисту порушеного права і оцінка правильності цих висновків судом апеляційної інстанції не проводиться. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, а зводяться лише до незгоди прокурора з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 05 листопада 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Верховний Суд зазначив, що прокурор звернувся з позовом про визнання недійсним рішення сільської ради від 08 жовтня 2007 року в частині затвердження технічної документації з видачі державних актів на право власності на земельні ділянки та передачі у власність ОСОБА_2 земельних ділянок площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та площею 1,6994 га для ведення особистого селянського господарства; скасування рішень державного реєстратора №43322858 від 03 жовтня 2018 року про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим №:02:003:0015 та № жовтня 2018 року про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим № :02:003:0014; усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом повернення на користь Іванківської територіальної громади земельних ділянок з кадастровими номерами :02:003:0014 та :02:003:0015 від ОСОБА_1

суд першої інстанції міркував так, що позов необґрунтований в частині позовної вимоги про усунення перешкод у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом повернення на користь Іванківської територіальної громади, оскільки прокурор не довів, що спірні земельні ділянки перебували у прибережній захисній смузі. А інші вимоги суд вважав неналежними;

в апеляційній скарзі прокурор, зокрема, вказував, що судом залишено поза увагою надані прокурором картографічні матеріали з Публічної кадастрової карти про те, що відповідно до відомостей Державного земельного кадастру з увімкненими шарами «умовна прибережна захисна смуга» та «Гідрографія» вбачається, що спірні земельні ділянки накладаються на прибережну захисну смугу Київського водосховища на р. Дніпрі, а уріз води знаходиться в абсолютно іншому місці порівняно з «технічним звітом». За картографічними матеріалами загальнодоступного сервісу Google Еarth станом на травень 2008 року спірні земельні ділянки розташовані у межах прибережної захисної смуги Київського водосховища на р. Дніпрі, а уріз води відповідає відображеному на картографічних матеріалах, виготовлених ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг». (а. с. 60, том 2);

апеляційний суд погодився з судом першої інстанції. При цьому апеляційний суд вказав, що в судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор посилався на те, що матеріали справи містять докази накладення земельних ділянок на прибережну захисну смугу Київського водосховища. Перевіривши ці доводи, колегія суддів зазначила, що 08 липня 2024 року прокурор подав до суду відповідь на відзив, до якої додав викопіювання з Державного земельного кадастру та загальнодоступного сервісу Google Еarth, але ці докази прокурор подав з порушенням процесуального порядку після закриття підготовчого засідання, і клопотання про поновлення строку на подання нових доказів не заявляв, суд відповідної ухвали не постановляв, отже, колегія суддів ці докази не оцінює на предмет належності та допустимості (а. с. 160, том 2);

аналіз матеріалів справи свідчить, що 03 липня 2024 року прокурор засобами поштового зв`язку подав відповідь на відзив, до якого додано викопіювання з Державного земельного кадастру та загальнодоступного сервісу Google Еarth з доказами направлення учасникам справи (а. с. 13 - 23, том 2); ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 04 липня 2024 року цивільну справу призначено до розгляду по суті на 09 год. 15 хв. 30 липня 2024 року, закривши підготовче судове засідання (а. с. 8, том 2);

апеляційний суд не звернув уваги, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини восьма статті 83 ЦПК України); законодавець не вказує такої підстави неприйняття доказів як закриття підготовчого провадження; суд першої інстанції прийняв вказані дози та жодного процесуального рішення щодо них не ухвалив. За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про відхилення вказаних доказів та не оцінив їх разом з іншими доказами, які надавалися прокурором до позову, зокрема зі схемою накладення (том 1, а. с. 154 - 155).

За таких обставин Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд доводи апеляційної скарги прокурора по суті не перевірив.

При новому розгляді справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що відповідно до висновку Іванківського районного відділу земельних ресурсів Київського обласного Головного управління земельних ресурсів Держкомзему №634 від 08 серпня 2007 року розроблений МРКП «Землемір» проект щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок, загальною площею 23,3034 га в межах Страхоліської сільської ради районний відділ погодив та зазначив, що земельні ділянки повинні використовуватись з дотриманням статей 91, 103 ЗК України, статті 35 ЗУ «Про охорону земель».

04 жовтня 2007 року Головним управлінням земельних ресурсів у Київській області складено висновок державної експертизи землевпорядної документації №11-27е, затверджений начальником Головного управління земельних ресурсів у Київській області 04 жовтня 2007 року, яким встановлено, що поданий на державну експертизу проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 13 громадянам України для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно.

До цього висновку додана технічна документація, розроблена МРКП «Землемір», яка містить відтиск печатки з датою реєстрації 09 жовтня 2007 року.

Додатки до технічної документації не датовані.

08 жовтня 2007 року Страхоліською сільською радою Іванківського району Київської області V скликання прийнято рішення №У-13-129 «Про затвердження технічної документації з видачі громадянам України Державних актів на право приватної власності на землю в межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області», яким окрім іншого, вирішено:

затвердити технічну документацію з видачі громадянам України державних актів на право власності на землю в межах с. Страхолісся, яким остаточно визначені розміри та площі земельної ділянки (згідно з додатками);

передати безкоштовно у власність громадянам України земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарчих споруд площею, вказаною в додатках, про що зробити запис у книзі реєстрації громадян, яким безоплатно передано земельні ділянки у власність та зробити відмітки у паспортах громадян або документах, що їх замінюють;

доручити МРКП «Землемір» виготовити громадянам України державні акти на право власності на землю.

Згідно з додатком до вказаного рішення 13 громадянам України передано у власність земельні ділянки.

ОСОБА_2 передано земельні ділянки площею 1,6994 га та 0,25 га в межах с. Страхолісся.

18 жовтня 2007 року Управлінням земельних ресурсів у Іванківському районі ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЖ №016352 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0014, площею 1,6994 га та державний акт серії ЯЖ №016351 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0015, площею 0,25 га.

В подальшому, зазначені земельні ділянки успадкував ОСОБА_1 , а саме: земельну ділянку :02:003:0014 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04 жовтня 2018 року №1782 (рішення ПН КМНО Грек А. В. про державну реєстрацію прав та їх обмежень №43340878 від 04 жовтня 2018 року); земельну ділянку :02:003:0015 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03 жовтня 2018 року №1781 (рішення ПН КМНО Грек А.В. про державну реєстрацію прав та їх обмежень №43322858 від 03 жовтня 2018 року).

26 листопада 2019 року Центральною геофізичною обсерваторією імені Бориса Срезневського надано відповідь №1708/2453, якою повідомлено, що водний об`єкт, який розташований поряд з земельними ділянками з кадастровими номерами: :01:013:0057, :01:013:0058, :01:013:0059, :01:013:0047, :02:001:0083, :01:015:0013, :02:001:0036, :02:003:0026, :02:003:0024, :02:003:0014, :02:003:0013, :02:003:0010, :02:003:0011, :02:003:0012, :02:003:0014, :02:003:0015, :02:003:0017, :02:003:0018, :02:003:0019, :02:003:0021, :02:003:0034, :02:003:0035, :02:003:0036, :02:003:0037, :02:003:0036, :02:003:0037, це річка Дніпро (Київське водосховище).

Річка Дніпро (Київське водосховище) - це природний водний об`єкт, довжиною 2201 км та площею водозбору 504000 км, належить до великих річок.

Згідно статі 79 ВК України річка Дніпро з його водосховищами, рукавами, затоками, протоками належать до великих річок.

Згідно статі 88 ВК України навколо великих річок встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м.

28 грудня 2019 року ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» листом №22 з додатками повідомлено, що за результатами проведення геодезичної зйомки, обробленої в програмному забезпеченні GIS-6, встановлено накладання земельних ділянок на 100 метрову зону Київського водосховища.

З ситуаційної схеми розміщення земельних ділянок по відношенню до Київського водосховища, Київська область, Іванківський район, Страхоліська сільська рада вбачається, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :02:003:0014 та :02:003:0015 перетинаються з прибережно-захисною смугою (100 м).

31 березня 2023 року Басейнове Управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агенства водних ресурсів України листом №01-12/401 повідомило, що відповідно до наявної інформації, яка знаходиться у відкритому доступі в мережі Інтернет, зазначені земельні ділянки знаходяться поряд із землями водного фонду р. Дніпро (відноситься до категорії-велика річка (стаття 79 ВК України) з нормативною прибережною захисною смугою шириною 100 м (стаття 60 ЗК України, статті 88 ВК України).

Дніпро - четверта за довжиною та третя за водозабірною площею річка Європи.

Загальна довжина Дніпра становить 2 285 км, в межах України 981 км, площа басейну Дніпра - 504 000 км. кв., з них у межах України - 291 400 км. кв.

31 березня 2023 року Іванківською селищною радою керівнику Вишгородської окружної прокуратури направлено листа №06-31-981, яким повідомлено, що рішення про встановлення прибережної смуги поряд із вказаними у запиті земельними ділянками та рішення про зміну їх цільового призначення не приймались.

22 серпня 2023 року Вишгородська окружна прокуратура листом №54-5425вих-23 повідомила Іванківську селищну раду про те, що земельні ділянки з кадастровим номером :02:003:0014 та :02:003:0015 відносяться до земель водного фонду, оскільки розташовані в межах захисної смуги р. Дніпро (Київського водосховища), а відтак порушено питання щодо повернення земельної ділянки територіальній громаді.

07 вересня 2023 року Іванківською селищною радою направлено листа керівнику Вишгородської окружної прокуратури №06-31-2896, яким повідомлено, що селищна рада не володіла інформацією, зазначеною у листі прокуратури від 22 серпня 2023 року та не заперечує проти пред`явлення прокуратурою позовної заяви в інтересах Іванківської територіальної громади для вирішення питання повернення земельних ділянок територіальній громаді.

Відповідно до нотаріально завірених письмових пояснень колишнього директора Макарівського районного комунального підприємства «Землемір» ОСОБА_3 (період роботи на посаді директора з 2001 по 2008 роки) від 16 листопада 2020 року, останній пояснив, що очолюване ним підприємство на підставі ліцензії Держкомзема України від 08 грудня 2006 року займалось виготовленням технічної та проектної документації по відведенню земельних ділянок.

На підставі рішення Страхоліської сільської ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації та матеріалів статистичної звітності (форма 6-зем) підприємство у 2007 році виготовило технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельні ділянки громадянам України для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Страхоліської сільської ради, зокрема, ОСОБА_2 .

При винесенні в натуру зовнішніх меж земельних ділянок громадянам, визначені статтею 88 Водного кодексу України 100 метрові зони прибережної смуги Київського водосховища були дотримані.

Відповідно до наданого представником відповідача Технічного звіту с. Страхолісся Вишгородського району Київської області «Інженерно-геодезичні вишукування масштабу 1:1000», виконаного ФОП ОСОБА_4 , позначка урізу води на момент проведення геодезичних робіт становить на рівні 102,18 м над рівнем Балтійського моря і відстань від земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0014 (для ведення ОСГ) до урізу води Київського водосховища становить 113,78 м, а земельна ділянка за кадастровим номером :02:003:0015 (для будівництва та обслуговування жилого будинку) відповідно до представленої прокурором разом із позовом ситуаційної схеми розташування земельних ділянок взагалі знаходиться поза вищезазначеною земельною ділянкою за кадастровим номером :02:003:0014.

Повноваження ФОП ОСОБА_4 на виконання Технічного звіту засвідчено свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП, кваліфікаційним сертифікатом інженера-землевпорядника, свідоцтвом про підвищення кваліфікації інженера-землевпорядника, спеціальним дозволом на виконання топографічно-геодезичних вишукувань під час воєнного стану.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор не довів, що спірні земельні ділянки перебували у прибережній захисній смузі станом на час їх передачі у приватну власність (2007 рік), а тому відмовив у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування спірними земельними ділянками шляхом їх повернення на користь громади ОСОБА_1 .

Також суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора про визнання недійсним рішення Страхоліської сільської ради про передачу у власність ОСОБА_2 спірних земельних ділянок та скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності на них за ОСОБА_1 , вважаючи, що ці вимоги позову є неефективним способом захисту, адже їх задоволення не призведе до відновлення володіння відповідними земельними ділянками.

Такі вимоги не є нерозривно пов`язаною із вимогою про повернення земельних ділянок із незаконного володіння.

Окрім того, звертаючись в суд з позовом в інтересах держави в особі Іванківської територіальної громади, прокурор як позивач, який діє від імені держави, не врахував, що ним пред`явлено позов до Іванківської селищної ради як до відповідача з вимогою про визнання недійсним рішення Страхоліської сільської ради, тому в цій частині вимоги позову фактично пред`явлені державою до самої себе, що не відповідає вимогам частини першої статті 48 ЦПК України.

Позивач і відповідач не можуть збігатись, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору.

З висновками, викладеними у оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на таке.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи позовні вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом повернення на користь Іванківської територіальної громади спірних земельних ділянок від ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Відповідно до положень частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду України належать землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують захисні функції.

Згідно з приписами статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Отже, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, а також островами є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.

Відповідно до статті 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

У статті 59 ЗК України визначено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).

Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких органи місцевого самоврядування та органи виконавчої влади можуть їх передавати у користування громадян.

Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування.

Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

У постанові від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим.

Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі №469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18) дійшла висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права, а саме, що надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них.

В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони.

Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки знаходяться поряд з Київським водосховищем (річка Дніпро), прибережна захисна смуга якого становить 100 метрів.

Ці висновки суду не оспорюються сторонами.

Розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що предметом доказування у даній справі є накладення спірних земельних ділянок на 100 метрову прибережну смугу Київського водосховища.

Районний суд проаналізував надані сторонами докази і дійшов обґрунтованого висновку, що прокурором не доведено накладення спірних земельних ділянок на 100 метрову прибережну смугу Київського водосховища.

Прокурором до позовної заяви на доведення накладення спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу річки Дніпро надано:

лист Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 26 листопада 2019 року, згідно якого водний об`єкт, який розташований поряд із земельними ділянками в тому числі з кадастровими номерами :02:003:0014 та :02:003:0015 це річка Дніпро (Київське водосховище);

лист Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 31 березня 2023 року, за змістом якого відповідно до наявної інформації, яка знаходиться у відкритому доступі в мережі Інтернет, зазначені земельні ділянки знаходяться поряд із землями водного фонду р. Дніпро з нормативною прибережною захисною смугою шириною 100 м;

лист ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» від 28 листопада 2019 року з додатками, згідно з яким за результатами проведення геодезичної зйомки, обробленої в програмному забезпеченні GIS-6, встановлено накладання у тому числі спірних земельних ділянок на 100-метрову зону Київського водосховища (а.с. 150-155, т. 1).

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що лист Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 26 листопада 2019 року не доводить накладення спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу, оскільки у листі зазначено, що водний об`єкт, який розташований поряд із земельними ділянками :02:003:0014 та :02:003:0015 це річка Дніпро (Київське водосховище).

Тобто, у вказаному листі є визначення водного об`єкту, а саме р. Дніпро, а також зазначено, що цей об`єкт в силу закону має прибережну захисну смугу.

При цьому, з листа неможливо встановити, чи є спірні земельні ділянки землями водного фонду, чи накладаються вони на прибережну 100-метрову смугу.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі №372/1290/19 (провадження №61-8369св22) також зазначено, що «лист Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського №17-08/60 від 11 січня 2019 року, на який посилався прокурор та за змістом якого водойма Козинка є рукавом Дніпра, виданий структурним підрозділом Державної служби з надзвичайних ситуацій, до компетенції якої не віднесено визначення розміру прибережних захисних смуг або класифікації річок».

Лист Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 31 березня 2023 року також не може бути визнано належним доказом, оскільки в ньому зазначається, що прокурором запрошувалась інформація щодо статусу водного об`єкту, який розташований поряд із земельними ділянками за відповідними кадастровими номерами.

При цьому жодного кадастрового номеру у цьому листі не зазначено, отже не можна вважати, що цей лист стосується даної справи.

Крім того, в листі також зазначено, що земельні ділянки знаходяться поряд із р. Дніпро.

Єдиним доказом, в якому йдеться, серед інших, і про спірні земельні ділянки є лист ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» №22 від 28 листопада 2019 року з додатками, в якому зазначене товариство на лист прокурора №35-6169 від 27 листопада 2019 року повідомляє, що працівниками підприємства 28 листопада 2019 року проведено геодезичні роботи щодо встановлення межі урізу води Київського водосховища на території Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області в районі розташування у тому числі земельних ділянок з кадастровими номерами :02:003:0014 та :02:003:0015, роботи здійснено GNSS-приймачем GS 08 plus Leica, за результатами проведення геодезичної зйомки, обробленої в програмному комплексі GIS-6, встановлено накладання спірних земельних ділянок на 100-метрову прибережну захисну смугу Київського водосховища.

До листа додана ситуаційна схема (а.с. 152 - 155, т. 1).

Спростовуючи ці докази, відповідач разом із відзивом на позовну заяву надав суду:

нотаріально завірені письмові пояснення колишнього директора Макарівського районного комунального підприємства «Землемір» ОСОБА_3 (період роботи на посаді директора з 2001 по 2008 роки) від 16 листопада 2020 року, згідно з якими земельні ділянки, які належали у тому числі і ОСОБА_2 , у 2007 році не накладалась на землі водного фонду (а.с. 208, 209 т.1);

технічну документацію, розроблену МРКП «Землемір» (а.с. 188-202, т. 1);

висновок державної експертизи землевпорядної документації від 04 жовтня 2007 року №11-27е, затверджений начальником Головного управління земельних ресурсів у Київській області, згідно з яким поданий на державну експертизу проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 13 громадянам України для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно (а.с. 210 т. 1);

висновок Іванківського районного відділу земельних ресурсів Київського обласного Головного управління земельних ресурсів Держкомзему №634 від 07 серпня 2007 року, згідно з яким розроблений МРКП «Землемір» проект щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок в межах Страхоліської сільської ради районний відділ погодив та зазначив, що земельні ділянки повинні використовуватись з дотриманням статей 91, 103 Земельного кодексу України, статті 35 Закону України «Про охорону земель» (а.с. 197, т. 1);

висновок Відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Іванківської районної державної адміністрації №487 від 08 серпня 2007 року, згідно з яким розроблений МРКП «Землемір» проект щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок в межах Страхоліської сільської ради відділ погодив та зазначив, що земельні ділянки повинні використовуватись з дотриманням статей 91, 103 Земельного кодексу України, статті 35 Закону України «Про охорону земель», законодавства про охорону навколишнього природного середовища (а.с. 200, т. 1);

технічний звіт с. Страхолісся Вишгородського району Київської області «Інженерно-геодезичні вишукування масштабу 1:1000», виконаний ФОП « ОСОБА_4 », відповідно до якого позначка урізу води на момент проведення геодезичних робіт становить на рівні 102,18 м над рівнем Балтійського моря і щонайменша відстань від кадастрових меж земельних ділянок, зокрема земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0014 становить мінімум 102,86 м, а максимум 215,95 м (а.с. 212-248, т. 1).

Суд врахував, що уріз води - межа води на березі водного об`єкта (берегова лінія) (стаття 1 ВК України).

Таким чином, межі земель водного фонду, їх прибережні захисні смуги та розташування по відношенню до них земельних ділянок залежать від урізу води.

На відміну від земель лісового фонду, розташування земель водного фонду може змінюватись в залежності як від природних умов (паводок, падіння рівня води у літній період тощо), так і штучно створених (як приклад, підрив окупаційними військами зс рф у 2023 році дамби Каховської ГЕС, внаслідок якої змінено межі розташування земель водного фонду через витік води за встановлені межі водосховища).

Відтак, заявляючи вимоги про усунення перешкод у користуванні територіальною громадою землями водного фонду та повернення земельних ділянок, позивачу в силу статті 81 ЦПК України необхідно довести, що станом на час передачі земель у приватну власність, такі землі були землями водного фонду.

Суд першої інстанції виходив з того, що спірні земельні ділянки виділялись у власність ОСОБА_2 у 2007 році і прокурором не надано суду жодного доказу, що на час виділення земельних ділянок вони накладались на прибережну захисну смугу Київського водосховища, а інформація, наявна в листі ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» №22 від 28 листопада 2019 року з додатками є актуальною станом на 2019 рік.

Разом з цим, відповідно до частини шостої статті 87 ВК України порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року №486, межі водоохоронних зон визначаються згідно з проектами землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів, крім випадків, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», та/або комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, та/або генеральними планами населених пунктів, які розробляються в порядку, визначеному Земельним кодексом України, Законами України «Про землеустрій» і «Про регулювання містобудівної діяльності», зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівні.

Відомості про межі водоохоронних зон, прибережних захисних смуг та пляжних зон вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель.

Однак, прокурор не надав суду інформацію з Державного земельного кадастру, з якої вбачалося б те, що спірні земельні ділянки внесені до кадастру з обмеженням у використанні земель.

Як вбачається з наданих представником відповідача доказів, а саме технічної документації, розробленої МРКП «Землемір», яка погоджена висновками Іванківського районного відділу земельних ресурсів Київського обласного Головного управління земельних ресурсів Держкомзему №634 від 07 серпня 2007 року та Відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Іванківської районної державної адміністрації №487 від 08 серпня 2007 року, факт накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду не встановлений.

У висновках зазначено про необхідність дотримання обов`язку землекористувачів дотримуватись вимог статей 91, 103 ЗК України та статті 35 Закону України «Про охорону земель».

При цьому, про обмеження щодо використання спірних земельних ділянок як земель водного фонду у висновках не йдеться.

Крім цього, висновком державної експертизи землевпорядної документації від 04 жовтня 2007 року №11-27е встановлено, що поданий на державну експертизу проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 13 громадянам України (у т.ч. ОСОБА_2 ) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» (в редакції, чинній на час проведення експертизи), обов`язковій державній експертизі підлягають, крім іншого:

проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів;

проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення;

проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів;

технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель у разі формування земельних ділянок за рахунок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення;

технічна документація з бонітування ґрунтів, нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

Достовірність цього висновку ніким не спростована.

При проведенні експертизи у 2007 році досліджувалось питання про накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду і затверджений проект землеустрою було оцінено позитивно.

Таким чином, прокурором не доведено, а представником відповідача спростовано факт перебування спірних земельних ділянок в межах земель водного фонду станом на 2007 рік.

Разом з цим, відповідно до технічного звіту с. Страхолісся Вишгородського району Київської області «Інженерно-геодезичні вишукування масштабу 1:1000», позначка урізу води на момент проведення геодезичних робіт становить на рівні 102,18 м над рівнем Балтійського моря і щонайменша відстань від кадастрових меж земельних ділянок, у тому числі з кадастровим номером :02:003:0014, становить мінімум 102,86 м, а максимум - 215,95 м, а з огляду на фізичне розташування земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0015 по відношенню до Київського водосховища, вона розташовується від урізу води ще на більш віддаленій відстані від прибережної смуги.

Технічний звіт виконано 01 вересня 2023 року, що виключає накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду.

Доводи прокурора про недопустимість цього технічного звіту суд першої інстанції обґрунтовано вважав голослівними, оскільки кваліфікація ФОП ОСОБА_4 була підтверджена і прокурором на вказано, з яких саме підстав цей звіт суд не мав брати до уваги.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що у технічному звіті відсутня інформація про те, на якій відстані знаходиться спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0015 по відношенню до прибережної захисної смуги Київського водосховища.

Однак, враховуючи розташування зазначеної земельної ділянки відповідно до наданої прокурором ситуаційної схеми розміщення земельних ділянок по відношенню до Київського водосховища (а.с. 154, 155 т. 1), яка розташована поряд із земельною ділянкою з кадастровим номером :02:003:0014 далі від урізу води водосховища, суд дійшов обґрунтованого висновку, що за технічним звітом с. Страхолісся, якщо земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0014 знаходиться на відстані 102,86 м, а максимум - 215,95 м до урізу води, то земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0015, з огляду на її фізичне розташування очевидно не знаходиться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги Київського водосховища.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 червня 2020 року в справі №911/1480/18, на висновках якої ґрунтується постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2023 року у справі №363/1459/20, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 червня 2020 року в справі №911/1480/18 вказано, що «офіційні дані Публічної кадастрової карти України дійсно можуть бути доказом у справі за умови їх відповідності наведеним вимогам статей 73, 76-79 ГПК, а саме, що на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, які входять в предмет доказування.

Можливість суду самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт саме накладення земельних ділянок по суті потребує, щоб такі спірні земельні ділянки були внесені до Державного земельного кадастру та відображені на вказаній карті.

При цьому, жодною із сторін не надано висновку з цих самих питань, однак, з`ясування відповідного питання має значення для визначення того, чи накладаються земельні ділянки, які належать позивачу, на земельну ділянку, передану СТ «Економіст» у постійне користування на підставі рішення Гнідинської сільської ради народних депутатів від 27 вересня 2001 року №77 відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №000331 від 10 грудня 2001 року та огороджену парканом з розсувними воротами.

Дослідження відповідної обставини дійсно потребує спеціальних знань.

Крім того, у зв`язку з тим, що саме позивачем, як ініціатором судового провадження у даній справі, не надано доказів знаходження вказаних ділянок на території відповідача, а для з`ясування вказаної обставини суд дійшов висновку щодо необхідності призначення у даній справі судової земельно-технічної експертизи, місцевий суд мотивовано попередньо поклав судові витрати за проведення такої експертизи саме на позивача.

Однак, судова експертиза була не проведена, оскільки позивачем не здійснено її оплату, хоча такий обов`язок покладався саме на відповідну особу».

Верховний Суд у постановах від 02 червня 2021 року у справі №340/250/18, від 16 вересня 2020 року у справі №305/2134/15-ц та у справі №626/304/17, застосовуючи зазначені вище правові висновки, вказав, що обставини, на які посилається позивач, а саме накладення земельної ділянки, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом першої інстанції, жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача оспорюваними: договором дарування, рішенням органу місцевого самоврядування, державним актом на право власності на земельну ділянку, проведеною держаною реєстрацією або захоплення земельних ділянок відповідачем суду не надано, а позивач клопотання про призначення експертизи з метою підтвердження факту перетину меж земельних ділянок та порушення його прав не заявляв.

Отже, як зазначив Верховний Суд, обставини щодо порушення прав позивача у подібній категорії справ можуть та мають доводитись на підставі висновку експертизи.

Не проведення судової земельно-технічної експертизи під час розгляду цієї справи виключає можливість доведення факту порушення меж (накладання) земельної ділянки відповідача.

У даній справі в суді першої інстанції прокурор не заявляв відповідне клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи (не замовив висновок експерта самостійно) з метою визначення наявності накладення спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу водного об`єкту, зазначаючи, що доданих до позовної заяви доказів цілком достатньо для ідентифікації земельних ділянок з кадастровими номерами :02:003:0014 та :02:003:0015, як таких, що відносяться до земель водного фонду.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом, керівник Вишгородської окружної прокуратури не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що спірні земельні ділянки накладається на землі прибережної захисної смуги, достатніх і достовірних доказів на підтвердження того, що земельні ділянки відведені з порушенням порядку передачі земель у приватну власність, прокурором у порядку, передбаченому статтями 12, 81 ЦПК України, також надано не було, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача).

Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін.

Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду.

Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.

Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 (пункт 41)).

Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18)».

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей».

Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (постанова Верховного Суду від 10 вересня 2024 року у справі №523/4865/18).

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 (провадження №61-13405св18).

В суді апеляційної інстанції прокурор посилався на те, що матеріали справи містять докази накладення земельних ділянок на прибережну захисну смугу Київського водосховища.

Перевіривши ці доводи, колегія суддів встановила, що 08 липня 2024 року прокурор подав до суду відповідь на відзив, до якої додав викопіювання з Державного земельного кадастру та загальнодоступного сервісу Google Еarth.

Проте ці докази прокурор подав з порушенням процесуального порядку.

Відповідно до ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таких обґрунтувань відповідь на відзив, поданий прокурором не містить.

Крім цього, представлена прокурором роздруківка з загальнодоступного сервісу Google earth взагалі не є інформативним документом, оскільки не відповідає припису ст.47 ЗУ «Про землеустрій» щодо форми документа, яким встановлюються географічні координати прибережної захисної смуги, та не містить жодної інформації, яка дає змогу стверджувати про факт накладання земельних ділянок на прибережну захисну смугу, оскільки не містить географічних координат як прибережної захисної смуги, так і належних ОСОБА_1 на праві власності земельних ділянок, у зв`язку з чим, відповідно до припису ст.47 Закону України «Про землеустрій» та ст.79 ЦПК України є недопустимим доказом.

За таких обставин, оскільки прокурором не доведено порушення відповідачами права власності Іванківської територіальної громади на землі водного фонду, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову з цих підстав, а відтак не мають правового значення висновки суду про обрані прокурором способи захисту порушеного права і оцінка правильності цих висновків судом апеляційної інстанції не проводиться.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, а зводяться лише до незгоди прокурора з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції.

Водночас суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури необхідно залишити без задоволення, а рішення Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року у даній справі - без змін.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 01 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...