Провадження №2/523/2663/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/заочне/

"01" квітня 2026 р. м.Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого судді - Малиновського О.М.

за участю секретаря - Березніченко В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому посилаючись на п.2 ч.1 ст.164 СК України просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що під час шлюбу у сторін по справі народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між сторонами був розірваний 06.06.2017р. Як стверджує позивач, внаслідок того, що відповідач не піклувалася про сина, дитина часто залишалася вдома одна, за його пропозицією, він забрав малолітнього, ОСОБА_3 до себе. З того часу син проживає з ним, перебуває на повному його утриманні та утриманні його нової дружинин, ОСОБА_4 , яку ОСОБА_5 вважа своєю матір`ю. Водночас, позивач стверджує, що відповідач починаючи з 2022року усунулася від виконання батьківських обов`язків відносно свого сина, оскільки його життям не цікавиться, не надає матеріальної допомоги, більше року не виходить на зв`язок, з сином взагалі не спілкується. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 10.02.2025р. позовні вимоги ОСОБА_1 були залишені без руху.

Після усунення недоліків, ухвалою судді від 17.02.2025р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

05.08.2025р. до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.

Ухвалою суду від 07.08.2025р. закрито підготовче судове засідання та призначений розгляд справи за участю сторін.

ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить задовольнити. Додатково позивач також зазначив, що з 2018року по 2022р. відповідач раз на три місяці бачилася з сином. Починаючи з 2022р., тобто з часу початку війни, вона виїхала за межі України, на цей час поверталася два рази. Останній раз бачилася з сином влітку 2025р. За твердженнями позивача, у відповідача не має бажання спілкуватися з сином.

ОСОБА_2 в жодне призначене судом судове засідання не з`явилися без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи належним чином направлялись повістки про виклик за адресою місця реєстрації відповідача. Згідно поштових повідомлень відповідач за вказаною адресою відсутня, що вказує на її повідомлення про час та місце розгляду справи належним чином (п.4 ч.8 ст.128 ЦПК).

Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні підтримав висновок, вважав за доцільне позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина.

За згодою позивача, за відсутності відзиву на позовну заяву, внаслідок неповажної неявки відповідача в судове засідання, справу розглянуто в заочному порядку.

Суд, заслухавши позивача та представника третьої особи, опитавши в судовому засіданні малолітнього ОСОБА_3 , дослідивши письмові доказі по справі, дійшов наступного висновку.

З наданих суду з боку позивача доказів слідує, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування їх у шлюбі народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.06.2017р. у справі №523/4477/17 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.04.2018р. у справі №523/1918/18 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина, ОСОБА_3 були стягнуті аліменти в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) ОСОБА_1 , щомісячно, починаючи з 08.02.2018р. і до повноліття дитини.

Згідно з представленої копії заяви від 15.01.2021р. написаної від імені ОСОБА_2 слідує, що остання звертається до начальника державної виконавчої служби у м. Одесі з питанням повернення їй виконавчого листа № 523/1918/18 у зв`язку з отриманням аліментів без затримки та відсутністю, станом на 15.01.2021р. боргу.

Водночас, відомостей про прийняте державним виконавцем рішення про закінчення виконавчого провадження з приводу стягнення аліментів суду не надано.

Також на підтвердження пред`явлених позовних вимог суду надана копія довідки від 10.09.2024р. № 01-18/160 з якої слідує, що ОСОБА_3 навчається у 3-Б класі Одеського ліцею №43 Одеської міської ради.

Відповідно до характеристики на учня ОСОБА_3 , директорка та класний керівник позитивно відгукуються відносно ОСОБА_5 , та вказують на те, що батько постійно відвідує батьківські збори, прислуховується до консультацій та порад вчителя, цікавиться навчанням сина, активно допомагає здійснювати онлайн уроки та консультації.

Опитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 в присутності представника органу опіки та піклування зазначив, що дійсно на теперішній час він проживає разом з батьком та ОСОБА_6 , яку вважає своєю матір`ю. На поставлені питання ОСОБА_5 зазначив, що він бажає спілкуватися з матір`ю ОСОБА_7 , втім вона йому не відповідає. Бажає і далі проживати разом з батьком та ОСОБА_6 .

Висновком органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 08.07.2025р. № Г-910 орган опіки вважає доцільно позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина, ОСОБА_3 .

Інших доказів на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем суду не надано.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, а також в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Також у ст.7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами 2 та 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (про що стверджує позивач у цій справі); 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

За положенням частини 6 статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 цієї ж статі - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ВС у справі №459/3411/18в постанові від 29.09.2021р. вказав, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

З урахуванням наведених положень законодавства та встановлених при розгляді цієї справи фактичних обставин, суд вважає, що у даному випадку сукупності доказів, наданих на підтвердження позовних вимог у справі, недостатньо для висновку про застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, зокрема, з підстав того, що відповідачка свідомо та умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, про що стверджує позивач ОСОБА_1 у цій справі.

Отже, з огляну на оцінку як кожного доказу окремо, так і наданих позивачем доказів в їх сукупності, суд вважає, що підстави, передбачені частиною першою статті 164СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні.

У цій справі невстановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_2 остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання сина, а спілкування з нею принесе сину шкоду.

Статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 932/2483/21, від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22, від 07.02.2022 у справі № 759/3554/20).

За наведених обставин, суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітнього сина, ОСОБА_3 , адже в даному випадку не доведено, що є доцільним вжиття саме крайнього заходу впливу на мати ОСОБА_2 ,, як позбавлення її батьківських прав, та що інші заходи, зокрема: соціальний супровід сім`ї з дітьми, що потрапили в тяжкі життєві обставини, робота дитини та батьків із психологом, проведення бесід працівниками органу опіки та піклування з відповідачкою щодо з`ясування умов та причин, що ускладнюють спілкування матері з сином тощо, не дали результатів щодо забезпечення належного виконання батьківських обов`язків з боку відповідачки.

Також наданий висновок органу опіки та піклування не досліджує можливість застосування до відповідачки інших попереджувальних заходів впливу замість позбавлення батьківських прав.

Окрім цього, надаючи висновок про доцільність позбавлення батьківських прав орган та піклування залишив без належної мотивації заяву ОСОБА_2 де вона зазначила, що має можливість та бажання виховувати малолітнього ОСОБА_3 . Поряд з цим, не надано належної оцінки посиланням ОСОБА_2 , яка була присутня на засіданні органу опіки та піклування про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, з огляду на те, що відмова від батьківських прав в силу частини третьої статті 155 СК України є неправозгідною та такою, що суперечить моральним засадам суспільства.

Найкращих інтересів дітей, яким відповідає саме позбавлення відповідача батьківських прав, у висновку служби у справах дітей не наведено та таких судом не встановлено.

Крім того, в матеріалах справи немає жодних даних про те, що з боку компетентних державних органів взагалі проводилася робота, направлена саме на надання допомоги матері дитини, можливого виправлення недоліків в її поведінці, з`ясування її проблем і можливості їх вирішення, однак орган опіки обмежився лише наданням висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, що не є достатнім в такій сфері як батьківські відносини.

Як зазначалося, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Той факт, що батько, позивач у справі, створив для дитини кращі умови проживання та те, що дитина проживає в родині свого батька не може бути безумовною підставою для позбавлення матері батьківських прав, оскільки діти можуть проживати або з батьком, або з матір`ю, які мають рівні права щодо дитини і обирають для неї найкращі умови проживання кожного з них.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону взагалі неможливо та обов`язково за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 07.02.2024у справі № 455/307/22 від 22.11.2023, у справі № 1915/2789/12 від 23.12.2020, у справі № 522/21914/14 від 29.04.2020, у справі № 522/10703/18 від 13.04.2020, у справі № 760/468/18 від 11.03.2020.

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Враховуючи усталену судову практику у спірних правовідносинах та те, що дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виключні обставини, а також з огляду на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами у справі навмисного та свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, доводи позовної заяви не знайшли своє підтвердження для застосування до відповідачки ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

При таких обставинах суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав застосовувати до відповідачки такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є недоведеними, а відтак не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. ст.12,13,76,141,259, 263-265,268, 280-282 ЦПК України,

ВИРІШИВ

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовити у повному обсязі.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 ;

Відповідач:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Треті особи: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, , м. Одеса, вул. Канатна, буд.134.

Заочне рішенням може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня складання рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем та третьою особою до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання рішення суду.

Повне рішення складено 01 квітня 2026р.

Суддя