ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1701/26 Справа № 185/8134/25 Головуючий у першій інстанції: Бабій С.О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі судді Бабія С.О. від 15 жовтня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Павлоградський відділ державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 19 вересня 2017 року між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 4,400 га, кадастровий номер :01:003:0342, розташованій на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір не був нотаріально посвідчений через дію мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення. Ціна земельної ділянки становила 140000,00 грн, що еквівалентно 5400,00 дол. США, які відповідач отримав у повному обсязі до моменту підписання договору. Відповідач передав позивачу державний акт та інші документи на земельну ділянку. Договором передбачено, що відповідач зобов`язується на першу вимогу позивача прибути до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору, а в разі ухилення - повернути суму в п`ятикратному розмірі. Перед підписанням договору відповідач написав розписку про отримання коштів. Після укладення договору нотаріальне посвідчення не відбулося через продовження мораторію з 01 січня 2018 року. З 20 вересня 2017 року позивач користується земельною ділянкою. Відповідач змінив місце проживання, зв`язок з ним втрачено, тому нотаріальне оформлення неможливе. Земельна ділянка виставлена на продаж Павлоградським відділом ДВС за виконавчим провадженням №46842297 щодо стягнення аліментів з відповідача на користь третьої особи - ОСОБА_3 . Тому, на підставі ст. 220 ЦК України, позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0342, укладений 19 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за позивачем право власності на вказану земельну ділянку.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0342, укладений 19 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, розташовану на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, площею 4,400 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:003:0342.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2422,40 грн.

В апеляційній скарзі третя особа Павлоградський ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що земельна ділянка площею 4,400 га, кадастровий номер :01:003:0342, розташована на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії III-ДП № 100504, виданого 17.12.2002 Павлоградською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області, зареєстрованого 17.12.2002 Павлоградським районним відділом земельних ресурсів Дніпропетровської області в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №306/02 (а.с. 13).

22.10.2016 державним реєстратором Виконавчого комітету Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №17132208 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 235) зареєстроване право власності на вказану вище земельну ділянку за відповідачем, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.07.2025 (а.с. 7).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки площею 4,400 га, кадастровий номер :01:003:0342, також зареєстроване 14.03.2018 право оренди ТОВ "Зоря" на 49 років, на підставі договору оренди від 05.02.2018 (а.с. 7).

30 березня 2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване обтяження щодо земельної ділянки площею 4,400 га, кадастровий номер :01:003:0342, а саме арешт нерухомого майна, на підставі постанови Павлоградського МР ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 30.03.2021 №46842297 (а.с. 7).

15 вересня 2017 року відповідач видав позивачу довіреність на вчинення дій щодо спірної земельної ділянки, включаючи укладання договорів про передачу в користування, зі строком дії до 15.09.2027, яка посвідчена державним нотаріусом Другої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області за реєстровим №1337 (а.с. 9-10).

На підтвердження позовних вимог до позовної заяви долучено копію складеного 19 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем у простій письмовій формі договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 4,400 га, кадастровий номер :01:003:0342, на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно до якого ціна продажу - 140000,00 грн. (еквівалентно 5400,00 дол. США) (а.с. 11).

У пункті 12 вказаного вище договору зазначено, що відповідач зобов`язується на першу вимогу позивача прибути до визначеного останнім нотаріуса для нотаріального посвідчення даного договору; у разі ухилення продавця від визначеної даним пунктмо умови договору, продавець зобов`язаний повернути покупцеві визначену у п. 4 цього договору суму в п`ятикратному розмірі.

Також позивачем надана копія письмової розписки від 19.09.2017, за змістом якої ОСОБА_2 підтверджує отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 140000,00 грн за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 19.09.2017 (а.с. 12).

Позивач зазначає, що нотаріальне посвідчення договору не відбулося через продовження мораторію з 01 січня 2018 року; стверджує, що відповідач змінив місце проживання, зв`язок з ним втрачено, тому нотаріальне оформлення неможливе.

За змістом частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 209 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (станом на 19 вересня 2017 року), правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Згідно зі статтею 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України уразі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Під час розгляду справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме собою небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з`ясовувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилась від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 334 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (станом на 19 вересня 2017 року), право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з частиною третьою статті 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (станом на 19 вересня 2017 року), договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

У статті 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (станом на 19 вересня 2017 року), було встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (частина перша статті 41 Конституції України). Близький за змістом припис передбачає частина перша статті 317 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13 Конституції України).

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України).

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 ЗК України).

Земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України).

Тобто, власник земельної ділянки має повноваження щодо володіння, користування та розпорядження нею, а держава не повинна втручатися у здійснення громадянами свого права розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до підпункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.

Згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 19.09.2017, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускається:

а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;

б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, в порядку, визначеному цим Законом.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо продовження заборони відчуження сільськогосподарських земель» від 6 жовтня 2016 року № 1669-VIII заборона відчуження у такому ж формулюванні продовжена до 1 січня 2018 року, а згідно із Законом України «Про внесення зміни до розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України» від 7 грудня 2017 року № 2236-VIII до 1 січня 2019 року.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що наданий позивачем у простій письмовій формі договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19.09.2017, складений у період дії заборони відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення; враховуючи також, що відповідні угоди, укладені під час дії зазначеної вище заборони, у тому числі на майбутнє, є недійсними з моменту їх укладення, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0342, укладеного 19 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнання за позивачем права власності на вказану земельну ділянку.

Крім того, позивачем не представлено належних та допустимих доказів ухилення відповідача від посвідчення вказаного вище договору. Саме лише посилання на зміну місця проживання відповідача не свідчить про його ухилення від посвідчення правочину.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, допустив неправильне застосування норм матеріального права, тому оскаржуване заочне рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з позивача на користь апелянта підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги у розмірі 2906,88 грн (а.с. 67, 91).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, заочне рішення та додаткове рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року та додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2025 року у складі судді Бабія С.О. скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) () судові витрати у розмірі 2906 (дві тисячі дев`ятсот шість) грн 88 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 березня 2026 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С.Городнича

Л.П. Никифоряк