Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
204/5036/24: Цивільні справи (з 01.01.2019); Справи позовного провадження; Справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, з них; про визначення місця проживання дитини.
Надіслано судом: не визначено. Зареєстровано: 02.04.2026. Забезпечено надання загального доступу: 06.04.2026.
Дата набрання законної сили: 01.04.2026
Постанова

Іменем України

01 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 204/5036/24

провадження № 61-15734св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів:Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа - Центральна адміністрація Дніпровської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник - адвокат Бондаренко Галина Анатоліївна, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилався на те, що 08 вересня 2012 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька ОСОБА_4 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року шлюб між сторонами у справі було розірвано.

Зазначав, що після розірвання шлюбу донька постійно проживає з ним за адресою: АДРЕСА_1 та навчається у Дніпровській гімназії № 30 Дніпровської міської ради. Усі питання, які виникають стосовно навчання та розвитку дитини, вирішує виключно батько, мати участі у зазначених питаннях не приймала.

З 2019 року ОСОБА_3 проживає за кордоном, в Україні буває дуже рідко. При цьому вона майже не цікавилася життям дитини.

У квартирі, де проживає позивач разом із донькою, у дитини є окрема кімната, облаштована всім необхідним для навчання та життя.

Позивач стверджував, що він самостійно забезпечує дитину одежею, іграшками, харчуванням та іншим, оскільки має стабільну та високооплачувану роботу. Він не має шкідливих звичок, не вживає алкоголь, позитивно характеризується.

Посилаючись на викладене, просив суд позов задовольнити.

У жовтні 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею за місцем її проживання.

В обґрунтування зустрічного позову посилалась на те, що 08 вересня 2012 року між нею та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька ОСОБА_4 . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано.

05 листопада 2019 року вона зареєструвала шлюб з громадянином Хашимітського Королівства Йорданії ОСОБА_5 та переїхала до Туреччини, а ІНФОРМАЦІЯ_3 у цьому шлюбі народила дитину (донька ОСОБА_6 ). У травні 2022 року вони з чоловіком та спільною дитиною переїхали на постійне місце проживання до Великої Британії.

Вказувала, що дитина від першого шлюбу - ОСОБА_4 тимчасово залишилась проживати у батька у м. Дніпрі. При цьому вона приїздила до неї в Україну кожен рік, купляла їй одяг, іграшки, книжки, водила в дитячі розважальні заклади, ігрові центри, а також до лікарів. Також її спілкування з донькою проходило у телефонному режимі, про що знав ОСОБА_1 .

Пояснила,що 16 травня 2024 року відповідач за зустрічним позовом надав їй свою згоду на виїзд доньки ОСОБА_4 до Республіки Польща та/або Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії, що підтверджується заявою, посвідченою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких О. О.

Дитина виїхала разом із нею та наразі вони перебувають у Великій Британії.

Стверджувала, що дії по зміні місця проживання дитини не були самочинними з її боку.

Зазначала, що у Великій Британії вона знаходиться офіційно, має посвідку на проживання, має дозвіл на працевлаштування, проживає з сім`єю в будинку відповідно до договору на оренду житла від 28 лютого 2024 року, а також має достатній дохід щоб забезпечувати і себе, і дитину всім необхідним. Донька ОСОБА_4 також має дозвіл на перебування в Великій Британії та має право перебувати у цій країні за законом UKRAINE SCHEME відповідно до листа від Департаменту віз та імміграції МВС Великої Британії від 19 червня 2024 року.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд вимоги зустрічного позову задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 квітня 2025 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 за місцем її проживання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з метою забезпечення найкращих інтересів дитини та її безпеки і права на життя, з огляду на введення в Україні воєнного стану, перебування дитини протягом тривалого часу з матір`ю у Великій Британії, яка сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків стосовно доньки, урахувавши малолітній вік дитини, а також нездатність сторін знайти порозуміння у питаннях спільної фізичної опіки над дочкою, суд вважав наявними підстави для визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час разом із матір`ю, що забезпечить її зростання у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

У квітні 2025 року ОСОБА_3 в особі адвоката Бондаренко Г. А. звернулась до суду з клопотанням про відшкодування судових витрат, в якому просила стягнути з ОСОБА_7 на її користь понесені нею судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1211,20 грн, витрат на правничу допомогу в розмірі 34 000,00 грнта витрат з апостилювання та перекладудокументів в розмірі 25 609,50 грн, а всього - 60 820,70 грн.

Додатковим рішеннямКрасногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 34 000,00 грн та витрати на апостилювання та переклад документів у розмірі 25 609,50 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 34 000,00 грн, оскільки такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг та розумності їхнього розміру, а також з огляду на складність справи та необхідність вчинення певних процесуальних дій.

Також суд першої інстанції також дійшов висновку про наявність підстав для стягнення витрат на апостилювання та переклад документів, оскільки такі витрати підтвердженіналежними доказами та стосуються розгляду цієї справи.

У стягненні судового збору у розмірі 1211,20 грн суд першої інстанції відмовив, зазначивши, що вказана сума стягнута при ухваленні судового рішення по суті вирішення спору.

Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Володченкова Є. Ю. звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційногосуду від 25 листопада 2025 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2025 року та додаткове рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2025 року скасовано.

Первісний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 4 449,49 грн.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд виходив з того, що малолітня ОСОБА_4 тривалий час проживала саме з батьком, без присутності матері, відвідувала школу та гуртки у м. Дніпро, де в неї сформувалось своє оточення та соціальні зв`язки. При цьому за місцем навчання у м. Дніпрі дитина показала високий рівень знань, була активна, кмітлива, не мала ознак психологічного стресу, була забезпечена батьком всім необхідним для навчання та розвитку. Водночас мати належної участі у вихованні дитини не приймала.

Апеляційний суд вважав, що оскільки донька тривалий час проживала разом з батьком, тому визначити її місце проживання слід саме з ним в звичних для дитини умовах.

Разом із тим, апеляційний суд вказав, що сам по собі факт введення в Україні воєнного стану та наявність місця для проживання дівчинки за межами України разом з матір`ю не може бути достатньою підставою для визначення місця проживання дитини за кордоном, і це питання має вирішуватися в комплексі з іншими обставинами справи.

При цьому суд апеляційної інстанції прийняв до уваги, що м. Дніпро, де проживає батько дитини, не є прифронтовим містом та не є зоною ведення активних бойових дій. Вказав, що батько дитини має можливість забезпечити дитині безпечні умови проживання.

Апеляційний суд також зазначив, що ОСОБА_1 погодився на виїзд дитини з матір`ю лише на відпочинок, однак ОСОБА_8 фактично використала обставини, які склалися, для того, щоб забрати дитину від батька.

Колегія суддів вважала, що зміна місця проживання малолітньої дитини без погодження з батьком, вилучення її із середовища, до якого вона звикла, є психологічно травматичним і не відповідає найкращим інтересам дитини.

Разом із тим, апеляційний суд у режимі відеоконференції заслухав думку дитини - ОСОБА_4 , яка пояснила, що добре відноситься як до батька, так і до матері, та не може сказати з ким із них та де вона хотіла б проживати.

При цьому апеляційний суд звернув увагу на долучені до матеріалів справи психологічні висновки, які підтверджують емоційний зв`язок дитини саме із батьком, та, відповідно до яких, матір фігурувала як емоційно віддалена особа.

Апеляційний суд також вказав, що, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, орган опіки та піклування висновок про визначення місця проживання дитини не надав, однак ним було обстежено умови проживання за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого у вказаному житловому приміщенні створені всі належні умови для виховання та розвитку дитину.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У грудні 2025 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник - адвокат Бондаренко Г. А., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати вказану постанову апеляційного суду та залишити в силі судові рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також відсутністю правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

06 січня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що з 08 вересня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін у справі народилася донька - ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 .

З 21 лютого 2019 року ОСОБА_3 виїхала за межі України, малолітня ОСОБА_4 залишилася проживати з батьком, що під час судового розгляду справи сторонами не заперечувалось.

Згідно з довідкою Дніпровської гімназії № 30 Дніпровської міської ради від 11 січня 2024 року № 04 ОСОБА_4 навчалася в 4-А класі Дніпровської гімназії № 30 Дніпровської міської ради.

Згідно з характеристикою, яка підписана директором та класним керівником Дніпровської гімназії № 30 Дніпровської міської ради, сім`я із трьох осіб проживає за адресою: АДРЕСА_1 - батько, донька та бабуся. Дитині відведена окрема кімната, в якій організовано робоче місце для навчання. Житлово-побутові умови чудові для проживання дитини. Багато іграшок, книг, техніки. Після закінчення начальної школи, батько перевів ОСОБА_10 в гімназію.

Апеляційний суд у режимі відеоконференції заслухав думку дитини - ОСОБА_4 , яка пояснила, що добре відноситься до батька та матері, та не може сказати з ким із них та де вона хотіла б проживати.

Згідно з протоколом психологічної консультації учениці 4-А класу ОСОБА_4 , яка проводилася протягом 2023-2024 навчального року практичним психологом ОСОБА_11 , в колі близьких людей, яким дитина довіряє, ОСОБА_10 вказала батька, бабусю, подруг. Потенційно це мама, сусіди та друзі. У висновку зазначено, що дитина має чітке уявлення про своє оточення, має коло близьких та друзів, яким можна довіряти, знає до кого може звернутися про допомогу. Однак, матір дитини відділена від центрального кола (самої дитини), що може свідчити про емоційну дистанцію дитини з матір`ю. Додаткової індивідуальної психокорекційної роботи дитина не потребує.

ОСОБА_1 працює в ПП «Біонтоп» оператором виробничої дільниці, за час роботи зарекомендував себе як відповідальний, сумлінний і кваліфікований працівник.

Згідно з актом обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 від 08 січня 2025 року, головними спеціалістами відділу захисту прав дітей Центральної адміністрації Дніпропетровської міської ради проведено обстеження умов проживання дитини за вказаною, згідно якого приватний будинок складається з коридора, санвузла, кухні, трьох житлових кімнат. Умови проживання задовільні, зроблено сучасний ремонт, сучасні меблі, наявна вся необхідна техніка. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: дитина має окрему кімнату, власну шафу для речей, комп`ютер, ноутбук, місце для навчання.

Свідок ОСОБА_12 , допитана в суді першої інстанції, пояснила, що вона сусідка позивача за первісним позовом. Батько водив дитину до школи, зі школи забирали дідусь з бабусею. ОСОБА_1 дуже хороший батько.

Свідок ОСОБА_13 , допитана в суді першої інстанції, пояснила, що вона є директором Гімназії № 30. ОСОБА_1 гарний батько, його донька завжди чиста, охайна, приємна у спілкуванні. Матір вона (свідок) ніколи не бачила.

03 травня 2019 року громадянин Хашимітського Королівства Йорданії ОСОБА_14 та ОСОБА_15 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, від цього шлюбу вони мають доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

16 травня 2024 року ОСОБА_1 надав свою згоду на тимчасовий виїзд дитини за межі України до Республіки Польща та/або Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії з метою відпочинку з 25 травня 2024 року по 20 серпня 2024 року у супроводі матері ОСОБА_3 , яка по закінченню вказаного в заяві строку, забезпечить повернення дитини в Україну. Заява про надання згоди нотаріально посвідчена.

ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_1 на тимчасовий виїзд дитини виїхала разом з малолітньою ОСОБА_4 за кордон. Після відпочинку, 21 серпня 2024 року, як було обумовлено з батьком дитини, ОСОБА_3 дитину за місцем проживання ОСОБА_1 в м. Дніпро не повернула, а залишила проживати разом із собою в Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії.

28 лютого 2024 року ОСОБА_3 та теперішнім чоловіком ОСОБА_5 укладено договір гарантованої оренди на обмежений термін, у відношенні приміщення АДРЕСА_2

ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції пояснила, що вона проживає за цією адресою з чоловіком, донькою від цього шлюбу та донькою ОСОБА_16 . Орендну плату за будинок вона сплачує пополам зі своїм теперішнім чоловіком, однак не підтримує з ним сімейних відносин. Крім того, місце проживання дитини за вказаною адресою підтверджується довідкою Уілтширської ради від 23 липня 2024 року. З листа співробітника служби підтримки служби розселення та міграції біженців вбачається, що ОСОБА_10 живе в чистому та охайному двокімнатному будинку на 2 поверхах, він добре мебльований, її мати ОСОБА_17 демонструвала хорошої батьківські здібності.

31 грудня 2024 ОСОБА_3 отримала у Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії дозвіл на перебування для громадян України, працевлаштування дозволене.

ОСОБА_3 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції також пояснила, що ОСОБА_10 на даний час продовжує навчання в українській школі (навчання онлайн) та навчається в англійській школі.

Згідно з інформацією Чіппенгемського центру зайнятості за розрахунковий період з 02 серпня по 01 вересня 2023 року ОСОБА_3 зазначає, що вона незаміжня, та отримує допомогу в сумі 1,100 фунтів стерлінгів, яка складається із 1/2 частки орендної плати за місяць в сумі 462,50 фунтів стерлінгів, допомоги на одну дитину - 269,58 фунтів стерлінгів та стандартної допомоги - 368,74 фунтів стерлінгів.

За інформацією Чіппенгемського центру зайнятості за розрахунковий період з 02 липня по 01 серпня 2024 року ОСОБА_3 зазначає, що вона незаміжня, та отримує допомогу в сумі 1438 фунтів стерлінгів, яка складається із 1/2 частки орендної плати за місяць в сумі 462,50 фунтів стерлінгів, допомоги на одну дитину - 269,58 фунтів стерлінгів та стандартної допомоги - 393,45 фунтів стерлінгів, заробіток від самозайнятості - 474,01 фунтів стерлінгів.

Відповідно до довідки від 16 жовтня 2024 року ОСОБА_18 є ученицею 5-го класу Wren у школі Queen`s Crescent.

Розпорядженням Голови Центральної адміністрації Дніпровської міської ради «Про затвердження висновку щодо недоцільності визначення місця проживання дитини» затверджено висновок, відповідно до якого є недоцільним визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що з визначенням місця проживання дитини розглядається за місцем проживання (перебування) дитини, а відповідно до наданих документів ОСОБА_10 проживає за межами України.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною третьою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Такий висновок є сталим у практиці Верховного Суду (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16 (провадження № 14-327цс18) та постанови Верховного Суду: від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20, від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї (стаття 171 Ск України).

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. Проте, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.

Коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обохбатьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини (див. постанову Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, встановлено, що після припинення шлюбних відносин між сторонами малолітня дитина залишилася проживати із батьком, має тісний соціальний зв`язок як із ним, так і з місцем свого постійного проживання у м. Дніпрі, де відвідувала навчальний заклад та гуртки, унеї сформувалось своє оточення, є друзі. При цьому за місцем навчання у м. Дніпрі дитина показала високий рівень знань, була активна, кмітлива, не мала ознак психологічного стресу, була забезпечена батьком всім необхідним для навчання та розвитку.

ОСОБА_3 вивезла доньку за кордон України за нотаріально посвідченою згодою батька на тимчасовий виїзд дитини за межі України до Республіки Польща та/або Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії з метою відпочинку з 25 травня 2024 року по 20 серпня 2024 року у супроводі матері, яка по закінченню вказаного в заяві строку, забезпечить повернення дитини в Україну. Водночас, після закінчення обумовленого строку ОСОБА_3 повернення доньки в Україну не забезпечила, з ОСОБА_1 вказане питання не узгодила.

За таких обставин судом апеляційної інстанції надано обґрунтовану правову оцінку інтересам дитини з огляду на її тривале проживання з батьком узвичних для неїумовах, у безпечному та стійкому середовищі.

При цьому встановлено, що дівчинка прихильно ставиться до батька, з яким проживала вдвох з чотирьох років, має з ним тісний емоційний зв`язок.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що місце проживання малолітньої ОСОБА_4 слід визначити саме разом з батьком ОСОБА_1 , який має можливість забезпечити гармонійний розвиток та належне виховання дитини в звичних для неї умовах, оскільки це відповідатиме найкращим її інтересам.

Водночас, апеляційний суд правильно вказав на те, що сам по собі факт введення в Україні воєнного стану, факт проживання дитини за кордоном або наявність місця для проживання дитини за межами України разом з матір`ю не може бути достатньою підставою для визначення місця проживання дитини за кордоном, оскільки це питання вирішується в сукупності з іншими обставинами справи.

При цьому суд апеляційної інстанції обгрунтовано прийняв до уваги, що м.Дніпро, де проживає батько дитини, не є прифронтовим містом та не є зоною ведення активних бойових дій. Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 має можливість забезпечити дитині безпечні умови проживання.

Також слід враховувати, що факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 рокуу справі № 607/20787/19 провадження № 61-11625сво22).

Колегія суддів Верховного Суду також вважає, що суд апеляційної інстанції створив усі умови для реалізації права дитини бути заслуханою у спосіб, який суд правильно визначив як можливий під час триваючої широкомасштабної збройної агресієї російської федерації проти України, коли дитина перебуває на території іншої держави, яка надає прихисток громадянам України.

Наведене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2023 рокуу справі № 753/572/20 (провадження № 61-9115св22).

Відповідно до положень частин четвертої - шостої статті 19 СК України спори про визначення місця проживання дитини є тією категорією справ, в яких обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з цим, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Разом із тим, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 рокуу справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22) висловив правовий висновок про те, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо.

При таких обставинах, приймаючи до уваги, що орган опіки та піклування відмовився надати свій висновок у цій справіу зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, апеляційний суд підставно вирішив спір за наявними у справі доказами.

З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника, як на підставу касаційного оскарження, на відсутність висновку Верховного Судущодо питання питання застосування норми права у подібних правовідносинах є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки Верховний Суд неодноразово висловлював подібні за змістом висновки, зокрема у вказаних вище постановах.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цими судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Щодо клопотання ОСОБА_3 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

15 грудня 2025 року ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Бондаренко Г. А. звернулась до Верховного Суду з клопотанням, у якому просила передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, як таку, що містить виключну правову проблему.

Підстави та порядок передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду визначені статтями 403, 404 ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Клопотання Салами Ю. П., подане в її інтересах представником - адвокатом Бондаренко Г. А. про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не містить належного обґрунтування виключної правової проблеми та інших підстав, що свідчить про відсутність передбачених статтею 403 ЦПК України підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для розгляду питання передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального

і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник - адвокат Бондаренко Галина Анатоліївна,про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник - адвокат Бондаренко Галина Анатоліївна, залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...