ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

24 березня 2026 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі: головуючого судді Ковалевської Л.М.,

за участю секретаря: Беленчука Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Фастові Київської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Фастівського міськрайонного суду Київської області перебуває справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (далі, позивач) до ОСОБА_1 (далі, відповідач) про стягнення заборгованості за договорами.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2026 року відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та витребувано від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» зазначену в клопотанні про витребування доказів інформацію.

На виконання ухвали суду про витребування доказів, 02 лютого 2026 року з АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» надано наступну інформацію: на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) банком були емітовані платіжні картки № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 . Повний номер рахунку платіжних карток, що належать ОСОБА_1 НОМЕР_4 . Номером телефону, на який відправляється інформація про підтвердження операцій є НОМЕР_5 та знаходиться в анкетних даних ОСОБА_1 .. Також надали виписки по рахунку, відповідно до яких, 22.04.2021 року на картковий рахунок було зарахування коштів у сумі 7 000,00 грн., 05.06.2021 у сумі 4 000,00 грн..

Учасникам справи було роз`яснено, що відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Представник позивача в позовній заяві зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач, належним чином повідомлявся судом про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, конверт із судовою повісткою повернувся без вручення із зазначенням працівника поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Крім того, відповідача було повідомлено шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Судова влада України.

Проте, відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч. 4 ст. 130 ЦПК України).

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Також згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» №12307 учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення. У відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення було відкладеним до 31 березня 2026 року.

Дослідивши зміст заявлених позовних вимог та письмові матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Так судом встановлено, що в квітні, червні та липні 2021 року відповідачем, як позичальником були укладені кредитні договори та договори.

Зокрема, 22 квітня 2021 року відповідачем укладений договір № 4054201 з товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН».

05 червня 2021 року відповідачем укладений договір № 102726607 з товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН».

29 липня 2021 року відповідачем укладений договір № /1 з товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС».

Зазначені вище договори містять погоджені сторони умови щодо надання грошових кошів в борг на визначений в договорах строк, необхідності їх повернення та сплати процентів.

Зокрема, згідно пунктів 1.2, 1.3, 1.4, 1.5.1, 1.5.2, 1.6 договору про споживчий кредит № 4054201 від 22 квітня 2021 року, сума кредиту становить 7 000 гривень, строк користування кредитом 15 днів, до 07 травня 2021 року, комісія за надання кредиту 770 гривень, 11 % від суми кредиту одноразово, процентна ставка 1,25 % щоденно від залишку кредиту в межах строку кредитування, 5 % щоденно - за умови застосування автопролонгації без сплати комісії за пролонгацію.

Згідно умов пункту 2.3.1.2 договору, максимальний строк автопролонгації у випадку не сплати суми позики в кінці строку користування коштами 60 днів.

Згідно умов пункту 4.1 договору передбачено нарахування пені у випадку прострочення сплати платежів позичальником.

Факт надання грошових коштів в борг підтверджується квитанцією ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» (а.с. 42, том 1) та випискою АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» за рахунком відповідача (а.с. 137-144, том 2).

Згідно із розрахунком позивача, заборгованість за цим договором складає 27 200,67 гривні, з яких 3 609 гривень тіло кредиту, 23 591,67 проценти за користування кредитом на дату відступлення права вимоги (а. с. 11, том 1).

Згідно із відомістю про щоденні нарахування та погашення первісного кредитора, нарахування процентів здійснювалось за період з 23 квітня 2021 року до 06 жовтня 2021 року, за 167 календарних днів (а. с. 43-47, том 1).

Згідно цієї відомості відбувалось погашення тіла кредиту та процентів за користування кредитом, зокрема, 06 травня 2021 року в рахунок повернення тіла кредиту сплачено 350 гривень, того ж дня сплачено 210 гривень процентів за кредитом, 14 травня 2021 року сплачено 332 гривні за тілом кредиту та 401 гривня процентів за користування кредитом, 22 травня 2021 року сплачено 189 гривень за тілом кредиту та 197 гривень процентів за користування кредитом, 25 травня 2021 року сплачено 306 гривень за тілом кредиту та 427 гривеь процентів за користування кредитом, 04 червня 2021 року сплачено 291 гривню за тілом кредиту та 512 гривень процентів за користування кредитом, 12 червня 2021 року сплачено 553 гривень за тілом кредиту та 842 гривні процентів за користування кредитом, 28 червня 2021 року сплачено 248 гривень за тілом кредиту та 629 гривень процентів за користування кредитом, 06 липня 2021 року сплачено 236 гривень за тілом кредиту та 634 гривні процентів за користування кредитом, 15 липня 2021 року сплачено 224 гривні за тілом кредиту та 676 гривень процентів за користування кредитом, 26 липня 2021 року сплачено 213 гривень за тілом кредиту та 786 гривень процентів за користування кредитом, 03 серпня 2021 року сплачено 121 гривня за тілом кредиту та 370 гривень процентів за користування кредитом, 28 серпня 2021 року сплачено 328 гривень за тілом кредиту та 634 гривні процентів за користування кредитом,

За період часу з 23 квітня 2021 року до 06 жовтня 2021 року, за період часу, що включає строк користування позикою та періоди пролонгації на пільгових умовах та максимальний преклюзивний 60-денний період автопролонгації на звичайних умовах, за вирахування сплачених позичальником платежів, нараховано 3 609 гривень заборгованість за тілом кредиту, 7 892,52 гривень заборгованість за процентами (а. с. 47, том 1).

При цьому, з розрахунку позивача, наведеного у позовній заяві, слідує, що нарахування процентів було продовженим поза межами максимально допустимого періоду автопролонгації, визначеного умовами пункту 2.3.1.2 договору.

Далі, згідно положень пунктів 1.2-1.5.2 договору про споживчий кредит № 102726607 від 05 червня 2021 року, тіло кредиту становить 4 000 гривень, строк кредитування 15 днів до 20 червня 2021 року, комісія за надання кредиту 10 % від тіла кредиту 400 гривень, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 1 % за період кредитування та 5 % за період автопролонгації (а. с. 48-56, том 1).

Згідно з пунктами 2.3.1.1 та 2.3.1.2 цього договору, передбачені умови пролонгації строку користування на пільгових умовах та умови автопролонгації, максимальний строк якої складає 60 днів.

Факт надання грошових коштів в борг підтверджується квитанцією ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» (а.с. 70, том 1) та випискою АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» за рахунком відповідача (а.с. 137-144, том 2).

Згідно із відомістю про щоденні нарахування і погашення, за перші 30 днів користування кредитом проценти нараховувались за ставкою 1 % щоденно, за період автопролонгації, що становить 60 днів, проценти були нараховані за ставкою 5 % (а. с. 71-74, том 1).

Загальний розмір заборгованості за тілом кредиту становить 2 762 гривень, за комісією 400 гривень, за процентами 6 152,46 гривень (а. с. 74, том 1).

Разом із тим, згідно із наведеним в позовній заяві розрахунком позивача, розмір заборгованості за цим договором становить 21 191,06 гривень, що включає: 2 762 гривень заборгованість за тілом кредиту, 18 029,06 гривень проценти на дату відступлення права вимоги, 400 гривень заборгованість за комісією (а. с. 11-12, том 1).

Наведений позивачем розрахунок свідчить про те, що проценти нараховані поза межами 60-денного періоду автопролонгації, визначеного договором.

Далі, 29 липня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № /1 (а. с. 75-80, том 1).

Згідно з умовами цього договору розмір кредиту 5 000,00 грн, кредит було надано на строк 10 днів, розмір процентної ставки 1,75 % в день.

До матеріалів справи долучені копії документів, які, згідно посилань позивача, підтверджують факт надання грошових коштів в борг відповідачу у сумі 5 000,00 гривень.

Зокрема, для підтвердження факту надання грошових коштів в борг позивачем надано копію листа ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 30.07.2021, відповідно до якого 29.07.2021 перераховано грошові кошти в сумі 5 000 грн., маска картки НОМЕР_6 , призначення платежу: Зачисление 5000 грн на карту НОМЕР_6 (а. с. 132, том 1).

Згідно доводів позивача, відповідач своїх зобов`язань щодо повернення тіла кредиту, сплати процентів, комісії за користування кредитом не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 57 587,50 гривень, що включає заборгованість за основною сумою боргу 5 000,00 гривень; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 52 587,50 гривні.

Розрахунок заборгованості наведений у картці обліку виконання договору (а. с. 134-141, том 1).

Далі, матеріалами справи підтверджується, що між первісними кредиторами та іншими фінансовими установами були укладені договори факторингу та договори відступлення права вимоги, кінцевим набувачем за якими є позивач, який, відповідно, набув права кредитора в наведених вище кредитних зобов`язаннях та в зобов`язаннях, що виникли на підставі договорів (а. с. 149-157, 174-182, 199-203, 209-219, том 1; 1-12, 32-41, 48-50, 59-66, том 2).

Встановивши зазначені обставини, суд вважає, правовідносини сторін спору урегульовані наступними правовими нормами.

Зокрема, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків.

Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.

При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи зміст наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем у справі надані належні та допустимі докази щодо укладення договору у спосіб, передбачений ЦК України та погодження істотних умов цього договору.

Тому, з урахуванням презумпції правомірності правочину та відсутності в суду даних про його нікчемність, суд приходить до висновку, що кредитний договір укладено та він є регулятором спірних правовідносин сторін.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики.

Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням викладеного, суд констатує, що у передбачений законом спосіб, шляхом підписання електронним підписом, між відповідачем, як позичальником, та первісними кредиторами були укладеними договори позики та кредиту та погоджені умови цих договорів.

Відповідачем не спростовано обставини укладення цих договорів та погодження їхніх умов, а також отримання коштів в борг та умовах строкового та платного користування ними.

Тому, враховуючи дію презумпції правомірності правочинів, суд вважає, що зазначені вище договори є підставою виникнення прав та обов`язків у відповідача, як позичальника, в тому числі й обов`язку повернути тіло кредиту (позики) та сплатити проценти за користування позикою.

Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Зміст наведених правових норм свідчить про те, що договір є підставою для виникнення прав та обов`язків, правомірність договору, як двостороннього правочину презюмується, а заміна сторони договору може бути здійснена внаслідок відступлення права вимоги, в тому числі під час укладення договору факторингу.

Проаналізувавши надані позивачем письмові докази, зокрема, копії договорів факторингу та відступлення права вимоги, суд приходить до висновку, що до позивача, як нового кредитора, правомірно перейшло право вимоги за кредитними договорами та договорами позики та, за відсутності доказів повного виконання умов зазначених договорів позичальником, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», як новий кредитор, має право вимагати стягнення заборгованості.

Визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню, суд виходить з наступного.

Щодо заборгованості за договором про споживчий кредит № 4054201 від 22 квітня 2021 року.

Аналізуючи наявність підстав для стягнення заборгованості за цим договором, суд погоджується із необхідністю стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, нарахованим з урахуванням максимальної тривалості строку пролонгації на стандартних умовах згідно із пунктом 2.3.1.2 договору, а також з урахуванням здійснених позичальником платежів.

Суд, визначаючи розмір заборгованості за тілом кредиту та процентами, погоджується із розрахунком заборгованості, здійсненим ТОВ «МІЛОАН» (а. с. 43-47, том 1).

При цьому, суд вважає, що нарахування процентів після 06 жовтня 2021 року, тобто, після спливу 60-денного строку пролонгації згідно із пунктом 2.3.1.2 договору, суперечить правовій позиції, висловленій в Постанові ВП ВС від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

Отже, заборгованість за тілом кредиту становить 3 609 гривні, за процентами 7892,52 гривень.

Загальний розмір заборгованості за цим договором, що підлягає стягненню становить 11 501,52 гривня.

Щодо заборгованості за договором про споживчий кредит № 102726607 від 05 червня 2021 року.

Аналізуючи наявність підстав для стягнення заборгованості за цим договором, суд погоджується із необхідністю стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, нарахованим з урахуванням максимальної тривалості строку пролонгації на стандартних умовах згідно із пунктом 2.3.1.2 договору, а також з урахуванням здійснених позичальником платежів.

Суд, визначаючи розмір заборгованості за тілом кредиту та процентами, погоджується із розрахунком заборгованості, здійсненим ТОВ «МІЛОАН» (а. с. 71-74, том 1).

При цьому, суд вважає, що нарахування процентів після 07 жовтня 2021 року, тобто, після спливу 60-денного строку пролонгації згідно із пунктом 2.3.1.2 договору, суперечить правовій позиції, висловленій в Постанові ВП ВС від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

Отже, заборгованість за тілом кредиту становить 2 762 гривні, за процентами 6 152,46 гривні.

При цьому, суд не погоджується із вимогами про стягнення комісії за надання кредиту у сумі 400 гривень.

Зокрема, в пункті 1.5.1 цього договору передбачено нарахування комісії за надання кредиту у сумі 400 гривень, яка нараховується за ставкою 10 % від суми кредиту одноразово (а. с. 48, том 1).

При цьому, конкретний перелік послуг, за який передбачено нарахування відповідної в комісії в договорі не передбачений.

Разом із тим, за відсутності інформації про конкретний перелік додаткових і супутніх послуг, за які передбачено нарахування комісії за надання кредиту, відповідні положення договору є нікчемними в силу частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Правова позиція щодо нікчемності умов договорів, укладених з ТОВ «МІЛОАН», щодо нарахування одноразової комісії за надання кредиту висловлена в Постанові Київського апеляційного суду від 07 травня 2025 року по справі № 372/701/24 та в Постанові Житомирського апеляційного суду від 17 березня 2025 року по справі № 289/1083/24.

З урахуванням принципу правової визначеності, суд враховує відповідну правову позицію.

Отже, загальний розмір заборгованості за цим договором, що підлягає стягненню становить 9 314,46 гривень.

Щодо заборгованості за договором про споживчий кредит № /1 від 29 липня 2021 року.

Визначаючи розмір заборгованості за цим договором, суд бере до уваги розрахунок заборгованості первісного кредитора ТОВ «ІНФІНАНС» (а. с. 134-141).

Так, за визначений сторонами договору 10-денний період користування позикою проценти нараховувались за ставкою 1,75 % щоденно, у сумі 87,50 гривень.

Отже, за вказаний період часу нараховані проценти в загальній сумі 870,50 гривень.

Умовами договору позики не передбачено підстав та процедури пролонгації чи продовження у інший спосіб строку користування позикою.

Суд відхиляє наведені в договорі посилання на ознайомлення позичальника з правилами надання грошових коштів у позику та умовами пролонгації та авто пролонгації, так до позовної заяви не надано відповідного документу, підписаного відповідачем, як не надано і інших доказів ознайомлення відповідача з конкретною редакцією цих правил, що б давало змогу суду стверджувати, що ці правила є невід`ємною частиною договору.

Отже, суд констатує, що строк користування позикою становить 10 днів і не був продовженим.

Згідно з правовою позицією, викладеною в Постанові ВП ВС від 05 квітня 2023 року по справі № 910/2518/16, проценти за користування позикою нараховуються в межах строку позики, право на нарахування процентів припиняється після закінчення строку договору, що також відповідає правовій позиції, висловленій у Постанові ВП ВС від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

Отже, з урахуванням викладеного, загальний розмір заборгованості за цим договором, що підлягає стягненню становить 5 875,00 гривень.

Таким чином, загальний розмір заборгованості за усіма кредитними договорами становить 26 690,98 гривень.

Далі, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь компенсацію понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 25 000 гривень.

Для підтвердження факту професійної правничої допомоги і її обсягу до справи долучені копія договору про надання професійної правничої допомоги № 02-07/2024, укладеного з АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС», заявка на надання юридичної допомоги № 105 від 03 листопада 2025 року та витяг з акту № 23 про надання юридичної допомоги від 28 листопада 2025 року (а. с. 95-106).

Аналізуючи наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно вимог статті 137ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Суд вважає, що позивачем доведений розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу, проте, керуючись приписами статті 141 ЦПК України, та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає, що відповідні судові витрати повинні бути стягнені пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позовні вимоги задоволені на 25,19 % від первинно заявлених, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6 297,50 гривень, як компенсація витрат на професійну правничу допомогу.

У відповідності до приписів статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 610,20 гривень, як компенсація витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, визначена пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене вище, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 3, 5, 10-12 Закону України «Про електронну комерцію», статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 280-284, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс», (, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Ґедройця Єжи, буд. 6, офіс 521), заборгованість у сумі 26 690 (двадцять шість тисяч шістсот дев`яносто) гривень 98 копійок, що включає:

?Заборгованість за договором про споживчий кредит № 4054201 від 22 квітня 2021 року 11 501,52 гривня;

?Заборгованість за договором про споживчий кредит № 102726607 від 05 червня 2021 року 9 314,46 гривень.

?Заборгованість за договором позики № /1 від 29 липня 2021 року 5 875,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» 6 297,50 гривень, як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» 610,20 гривень, як компенсацію витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до статті 283 ЦПК України відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.

Повний текст судового рішення складено 31.03.2026 року.

Суддя Леся КОВАЛЕВСЬКА