Дата документу 31.03.2026 Справа № 335/8367/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/882/26 Головуючий у 1-й інстанції: Бредіхін Ю.Ю.
Є.У.№ 335/8367/25 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Гончар М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст капітал» до ОСОБА_1 про стягнення суми,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст капітал», інтереси яких представляє адвокат Крюкова Марина Володимирівна, на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 11 березня 2024 року між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №1490101, за умовами якого останній було надано кредит у розмірі 8000 грн з терміном користування 360 днів, з кінцевим терміном повернення 06 березня 2025 року, розміром стандартної процентної стави 2,50% в день, зниженої процентної ставки 1% в день.

Право вимоги за вказаним кредитни договором перейшло до ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» на підставі договору факторингу № 24122024 від 24 грудня 2024 року, укладеного між ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», відповідно до якого ТОВ «Слон Кредит» передає (відступає) позивачу за плату належні йому права вимоги, а позивач приймає належні ТОВ «Слон Кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, про що повідомило усіх боржників.

Відповідно до реєстру боржників, який є додатком до договору факторингу № 24122054 від 24.12.2024 року ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача.

Позивач вказує, що відповідачка умови кредитного договору від 11 березня 2024 року №24122054 не виконувала, у зв`язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 73 799,91 грн., з яких: заборгованість по кредиту 7 999,99 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом 51 399,92 грн., проценти за 72 календарних дні 14 400 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Також позивач просив стягнути судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 2422,40 грн. та 10 000 грн. витрат на правову допомогу.

Крім того ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» просило в порядку ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України доручити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нарахувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволення суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3% річних.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» заборгованість за кредитним договором №1490101 від 11.03.2024 у сумі 6 226, 50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» судовий збір у сумі 206, 07 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 347, 60 грн.

В задоволені решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» в особі представника адвоката Крюкової М.В. подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, визнавши нікчемними умови договору №1490101 від 11.03.2024 в частині встановлення денної процентної ставки у розмірі 2,5%, дійшов помилкового висновку про нарахування відсотків на рівні облікової ставки НБУ. Суд фактично встановив факт укладення договору про надання споживчого кредиту, проте на інших умовах, а саме щодо нарахування відсотків. Суд не застосував вимоги Закону України від 22.11.2023 №3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», а також Закону України «Про споживче кредитування», який чітко визначає граничний розмір процентної ставки, а також не врахував додаткові роз`яснення щодо виконання окремих вимог Закону № 3498-ІХ Національного Банку України. Крім того, процентна ставка за договором була погоджена сторонами під час його укладення і відповідач свідомо прийняв умови договору, не висловивши застережень чи заперечень.

Від ОСОБА_1 в особі представника адвоката Левицької Ю.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Зазначає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що в силу приписів ч.2 ст. 215 ЦК України п.15.1 договору, в якому встановлена денна стандартна процентна ставка у розмірі 2,5% є нікчемними, оскільки процентна ставка перевищує максимальний розмір (1%), передбачений ч.5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки проценти в кредитному договорі є неузгодженими між сторонами, вони повинні бути нараховані відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ за відповідний період. Також суд правомірно відмовив у стягнення розміру відсотків на рівні інфляційних втрат та 3% річних, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів звернення до відповідача із претензією щодо оплати боргу та ігнорування відповідачем такої претензії.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що в силу приписів частини другої статті 215 ЦК України, пункт 1.5.1 договору, в якому встановлена денна стандартна процентна ставка у розмірі 2,5%, є нікчемними, оскільки процентна ставка перевищує максимальний розмір (1 %), передбачений частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки проценти в кредитному договорі є неузгодженими між сторонами, вони повинні бути нараховані відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України за відповідний період. Також суд першої інстанції відмовив у стягнення, передбачених положеннями ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України розміру відсотків на рівні інфляційних втрат та трьох відсотків річних, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів звернення до відповідача із претензією щодо оплати боргу та ігнорування відповідачем такої претензії.

Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками з огляду на таке.

Судом встановлено, що 11.03.2024 між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1490101, відповідно до умов якого ТОВ «Слон Кредит» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 8 000 грн. строком на 360 днів під 2,5 % на день (процентна ставка фіксована), знижена процентна ставка 1 % на день у разі погашення до 10.04.2024 або протягом наступних трьох днів у сумі не менше суми першого платежу, зазначеному у графіку платежів (а.с. 89-93).

Кредит надано шляхом зарахування на банківську картку № НОМЕР_1 .

Договір укладений в електронній формі та підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

У період з 11.03.2024 по 24.12.2024 відповідач здійснила часткову оплату за кредитом на рахунок ТОВ «Слон Кредит» в сумі 2 600,01 грн. (0,01 грн. в рахунок погашення тіла кредиту та 2 600 грн. на оплату процентів).

24.12.2024 між ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» та ТОВ «Слон Кредит» укладено договір факторінгу № 24122024, відповідно до якого ТОВ «Слон Кредит» передає (відступає) позивачу за плату належні йому права вимоги, а позивач приймає належні ТОВ «Слон Кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, про що повідомило усіх боржників в їх особистих кабінетах із зазначенням банківських реквізитів нового кредитора (а.с. 53-61).

Згідно з розрахунком заборгованість за кредитним договором № 1490101 від 11.03.2024 складала 73 799,91 грн., з яких: заборгованість з тіла кредиту 7 999,99 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом, нарахованих первісним кредитором 51 399,92 грн., проценти за 72 календарних дні, нараховані ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» 14 400 грн.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно з п. 6 ч.1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У пункті 10 «Реквізити та підписи сторін» наданого суду примірника Договору зазначено, що Договір відповідачем підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором (номер пароля A831).

У вищевказаному договорі наявна інформація про умови кредитування, зокрема порядок та умови надання кредиту, періодичність внесків, строк дії договору, процентна ставка за користування кредитом та порядок повернення кредиту.

Таким чином, вказаний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який було надіслано ОСОБА_1 .

Зважаючи на те, що без здійснення вказаних дій ОСОБА_1 кредитний договір не був би укладеним, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Відповідно до п.2.1 Договору № 1490101 від 11.03.2024 кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок Споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 .

Згідно з довідкою ТОВ «ПЕЙТЕК», 11.03.2024 року на картку № НОМЕР_1 перераховано 8000, 00 грн. (а.с. 83).

Таким чином, докази справи у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_1 отримала кредитні кошти за договором № 1490101 від 11.03.2024 у розмірі 8000,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

У ст. 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки, ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» на підставі договору факторингу набуло право вимоги за договором № 1490101 від 11.03.2024, то у позивача, як нового кредитора, виникло право вимоги повернення кредиту у зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань шляхом стягнення заборгованості за цим договором.

Доказів про визнання договору факторингу недійсним чи повного погашення боргу первісному кредитору матеріали справи не містять.

Так, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, окрім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 викладено правові висновки про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з п. 1.4 договору строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є додатком № 1 до цього договору.

Відповідно до п. 1.5.1 договору стандартна процентна ставка становить 2,50% в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.4 договору.

Знижена процентна ставка 1 % на день у разі погашення до 10.04.2024 року або протягом наступних трьох днів у сумі не менше суми першого платежу, зазначеному у графіку платежів (п. 1.5.2).

Відповідно до розрахунку, заборгованість за кредитним договором № 1490101 від 11.03.2024 року складала 73 799,91 грн., з яких: заборгованість з тіла кредиту 7 999,99 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом, нарахованих первісним кредитором 51 399,92 грн., проценти за 72 календарних дні, нараховані ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» 14 400 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, апеляційний суд виходить з наступного.

22 листопада 2023 року прийнято Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX, який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Цим законом доповнено ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Разом з цим, частиною 4 розділу 11 Прикінцеві та перехідні положення Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що надавачам фінансових послуг, не зазначеним у пункті 3 цього розділу, та надавачам допоміжних послуг протягом 30 днів з дня набрання чинності цим Законом слід привести свою діяльність та документи у відповідність з вимогами цього Закону.

У справі, що переглядається, кредитний договір № 1490101 було укладено 11 березня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», а тому кредиторповинен був привести свою діяльність та документи у відповідності з вимогами цього Закону.

Так, пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати протягом перших 120 днів 2.5%, протягом наступних 120 днів 1,5%. Однак, перехідні положення законопроекту застосовується, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосується особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.

Частина 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу 1 цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Зазначене указує на те, що строк встановлений в п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» встановлювався для договорів укладених до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», якщо строк дії договорів продовжувався після набрання чинності Законом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що умови договору щодо встановлення денної процентної ставки вище 1% є нікчемними в силу положень частини 5 статті 8 та частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Проте колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку її застосувати неможливо, оскільки проценти в кредитному договорі є неузгодженими між сторонами, тому проценти повинні бути нараховані відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України за відповідний період.

Так, відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Згідно із пунктом 12 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» денною процентною ставкою за договором споживчого кредитування визначаються загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.

За частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до таких витрат включаються: доходи кредитодавця у виді процентів, комісії кредитодавця та супутні витрати тощо, внаслідок чого обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки базується на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі (частина 3 статті 8 цього Закону).

Враховуючи такі положення цього Закону, його частиною 5 статті 8 встановлено максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї же статті, яка не може перевищувати 1 %.

Отже, сторони укладаючи договір № 1490101 від 11.03.2024 рокуповинні були діяти у межах, встановлених Законом України «Про споживче кредитування», при визначенні ними розміру денної процентної ставки, максимальний розмір якої не міг бути більшим, ніж той, що встановлено у частині 5 статті 8 цього Закону, оскільки за умовами укладеного договору передбачили її сплату позичальницею виключно за користування кредитними коштами в межах строку кредитування.

Умови договору № 1490101 від 11.03.2024 містять усі складові, що визначені у частині 1 статті 12 цього Закону, та не обмежують права позичальниці, а отже не можуть бути визнані нікчемними.

Але при їх викладенні в частині визначення розміру процентної ставки за користування кредитними коштами її розмір не відповідає максимально визначеному розміру денної процентної ставки, встановленої у частині 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», тобто по факту є порушенням, а не обмеженням, прав позичальниці.

Тобто, надаючи розрахунок боргу за договором та визначаючи заборгованість за процентами за користування кредитом, кредитор нарахував їх ОСОБА_1 відповідно до умов договору, але з порушенням частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином проценти, які може планувати отримати кредитор від позичальника при належному виконанні ним умов договору протягом усього строку кредитування, нараховуються у розмірі, який враховуються при обчисленні, як реальної річної процентної ставки, так і денної процентної ставки, тобто розмір таких процентів за користування кредитом на день при належному виконанні зобов`язань повинен не бути більшим, ніж максимальний розмір денної процентної ставки, встановлений у відповідному Законі.

Отже, за положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України у позивача, як кредитора є право на отримання від позичальниці процентів, нарахування яких передбачено умовами укладеного між ними договору, але за розміром, що встановлений в законі, тобто не більше, ніж 1% на день. Тому підстав для розрахунку процентів за обліковою ставкою НБУ не має, так як умовами договору та законом визначено порядок їх нарахування та максимально можливий розмір.

Посилання позивача на лист Національного банку України від 19.02.2024 щодо виконання окремих вимог Закону №3498-IX, зокрема, щодо максимального розміру денної процентної ставки, згідно з яким, за договорами про споживчий кредит денна процентна ставка повинна розраховуватися саме на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених на дату укладання такого договору, колегія суддів до уваги не бере, оскільки лист не є законодавчим актом, а містить лише рекомендаційний характер.

Отже, у період з 11 березня 2024 року по 06 березня 2025 року (строк кредиту 360 днів) розмір денної процентної ставки, яку мала сплачувати позичальниця, ураховуючи заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7999, 99 грн. становить 79,99 грн. (1%) і станом на 06 березня 2025 року розмір заборгованості за відсотками складає 28796, 40 грн. (79,99 грн.х360 днів.).

Оскільки, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за відсотками сплатила 2600, 00 грн., то станом на 06 березня 2025 року загальний розмір заборгованості за відсотками складає 26 196, 40 грн.

Таким чином, загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 1490101 від 11.03.2024, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 34 196, 39 грн., який складається з: 7999, 99 грн. заборгованість за тілом кредиту, 26 196, 40 грн. заборгованість за відсотками.

Аргументи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження.

Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за нарахованими відсотками зазначених в позові повному обсязі.

Крім того, позивачем також було заявлено вимогу в порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України за відповідною формулою. Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування.

Відповідно до ч.10 та ч.11ст.265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.

Таким чином, норма ч.10 та ч.11 ст. 265 ЦПК України передбачає, що суд може зазначити в рішенні про нарахування саме відсотків або пені, натомість позивач просить нарахувати інфляційні витрати та 3 % річних, відповідно до статті 625 ЦК України, що в розумінні Цивільного кодексу України є різним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) зазначено, що питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи ч. 10 ст. 238 ГПК України (ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України) суд вирішує на власний розсуд із урахуванням обставин, що мають істотне значення, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Окрім того, відповідно до п.18 Перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеноїстаттею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи наведене та те, що вказані кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 11.03.2024, тобто у період дії в Україні воєнного стану, який діє і на даний час, колегія судлів вважає, що у задоволенні вимоги позивача про зазначення в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення, слід відмовити.

Зважаючи на викладене, колегія суддів, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, тому оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» заборгованості за договором №1490101 про надання споживчого кредиту від 11 березня 2024 року в розмірі 34 196, 39 грн., яка складається з: 7999, 99 грн. заборгованість за тілом кредиту, 26 196, 40 грн. заборгованість за відсотками.

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги задоволені на 46,34%, розмір сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 1122,54 грн.

Крім того, враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1683, 81 грн.

Отже, у підсумку з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2806,35 грн.

Також ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» просило стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн за розгляд справи судом першої інстанції та 8 000,00 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на зазначене, положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

У відповідності до положень пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції позивачем надано договір про надання правової допомоги № 10/12-2024 від 10 грудня 2024 року, укладений між ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» та адвокатом Столітнім М.М. про те, що адвокат бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених договором (а.с. 51-52), ордер про надання правничої допомоги на підставі договору 10/12-2024 від 10 грудня 2024 року (а.с. 73), акт № 9750 від 12 серпня 2025 року прийому-передачі виконаних робіт згідно Договору 10/12-2024 від 10 грудня 2024, згідно якого адвокат Столітній М.М. надав, а ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» прийняв правову допомогу, загальна сума вартісті склала 10 000 грн. (а.с. 80).

На підтвердження надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції позивачем надано договір про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07 липня 2022 року, укладений між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» (перейменовано на ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»)та адвокатом Крюковою М.В. про те, що адвокат бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених договором (а.с. 174-177), ордер про надання правничої допомоги на підставі договору №07/07-2022 від 07 липня 2022 року (а.с. 236).

Згідно Звіту про надання правової допомоги від 17 лютого 2026 року згідно Договору №07/07-2022 від 07 липня 2022 року, адвокат Крюкова М.В. надала, а ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», прийнято наступну правову допомогу: правова експертиза документів та складання апеляційної скарги у справі з ОСОБА_1 , подання до суду апеляційної скарги, вартістю 8 000,00 грн. (а.с. 238)

Крім того, згідно платіжної інструкції №8245 від 17 лютого 2026 року, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» сплатило на рахунок адвоката Крюкової М.В. 8 000,00 грн.за написання та складання апеляційної скарги у справі з ОСОБА_1 (а.с. 237а).

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Із змісту правової позиції Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі №927/153/22 вбачається, що при визначенні витрат на правову допомогу слід враховувати наступне: чи змінювалася правова позиція у справі в судах першої та апеляційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткове джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтовували свої вимоги.

Під час апеляційного перегляду справи представником Крюковою М.В. подано тільки апеляційну скаргу. При цьому позиція позивача ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» з часу розгляду справи судом першої інстанції не змінилась, нові докази не подавались, нові обставини справи не встановлювались, інших процесуальних документів до суду апеляційної інстанції представником не подавалось. Судові засідання у справі не проводились. Справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Тобто, обсяг наданої представником Крюковою М.В. правничої допомоги фактично обмежується складанням апеляційної скарги.

Таким чином, зважаючи на викладене, а також те, що позов задоволено частково, на конкретні обставини справи, необхідність надання адвокатом позивача послуг під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції та їх характер, необхідність дотримання критерію співмірності та розумності розміру понесених стороною витрат, реальності адвокатських витрат, характер виконаної адвокатом роботи, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» підлягають стягненню судові витрати за надання правничої допомоги під час розгляду справи у суді першої інстанції у розмірі 4 000 грн., та за надання правничої допомоги під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції 3000 грн., а всього 7000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст капітал» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (юридична адреса: м. Київ, вул. Загородня, буд. 15, офіс 118/2, ) заборгованості за договором №1490101 про надання споживчого кредиту від 11 березня 2024 року в розмірі 34 196, 39 грн. (тридцять чотири тисячі сто дев`яносто шість гривень, 39 копійок), яка складається з: 7999, 99 грн. заборгованість за тілом кредиту, 26 196, 40 грн. заборгованість за відсотками.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (юридична адреса: м. Київ, вул. Загородня, буд. 15, офіс 118/2, ) судовий збір у розмірі 2806,35 грн. (дві тисячі вісімсот шість гривень, 00 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000, 00 грн. (сім тисяч гривень, 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

С.В. Кухар