Єд. унік. 953/2019/24
Провадження № 6/243/66/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий суддя Дюміної Н.О.

при секретарі Петрусі Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за поданням приватного виконавця Хаблова Валерія Миколайовича, стягувач ОСОБА_1 , представник стягувача ОСОБА_2 , боржник ОСОБА_3 , заінтересована особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про звернення стягнення на нерухоме майно, в якому зареєстроване місце проживання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області за підсудністю надійшло подання приватного виконавця Хаблова Валерія Миколайовича, стягувач ОСОБА_1 , представник стягувача ОСОБА_2 , боржник ОСОБА_3 , заінтересована особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про звернення стягнення на нерухоме майно, в якому зареєстроване місце проживання малолітньої дитини. В обґрунтування подання заявник зазначає, що в його провадженні перебуває виконавче провадження № 76978344 від 27.01.2025 з примусового виконання виконавчого листа № 953/2019/24 виданого 08.11.2024 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області про стягнення солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором цільової позики від 13 лютого 2021 року в сумі 698 659, 20 гривень.

Заборгованість ОСОБА_3 , без урахування основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження, станом на день звернення до суду з поданням становить 349 329,60 грн.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно частка квартири загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 45,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 .

В результаті вжитих приватним виконавцем заходів під час здійснення примусового виконання судового рішення встановлено відсутність достатніх для задоволення вимог виконавчим документом коштів, джерел доходів, рухомого та іншого нерухомого майна зареєстрованого за боржником, окрім частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

13.05.2025 за вих № 27358 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради направлено запит щодо зареєстрованих осіб в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно відповіді Департаменту реєстру Харківської міської ради від 15.05.2025 року за даною адресою зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, переданим па реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідно рішення суду є неможливим.

11.06.2025 за вих№35260 року до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради направлено запит щодо надання дозволу на реалізацію нерухомого майна саме частини квартири, загальною площею 63,8 кв м, житловою площею 45,2 кв м.: адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована за боржником ОСОБА_3 . Згідно відповіді від 27.06.2025 № 741/0/202-2 Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради заперечує проти реалізації визначеної квартири.

На підставі наведеного просить суд ухвалити рішення яким надати приватному виконавцю виконавчого округу Харківської області Хаблову Валерію Миколайовичу дозвіл на реалізацію квартири, що належить боржнику ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08.01.2026 року ОСОБА_3 надіслано на адресу суду заперечення проти задоволення подання приватного виконавця. Яке обґрунтоване тим, що спірна квартира а саме частка квартири за адресою: АДРЕСА_2 - є єдиним житлом для неї та її малолітньої дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 . Будь-якого іншого нерухомого майна, придатного життя малолітньої дитини, у власності немає. 11.06.2025 за вих. №35260 року до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради приватним виконавцем Хабловим В.М. направлено запит щодо надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, а саме частки квартири, загальною площею 63,8 кв м., житловою площею 45,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 , що зареєстрована за мною, ОСОБА_3 . Згідно з відповіддю від 27.06.2025 № 741/0/202-25 Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради заперечує проти реалізації квартири. Таким чином реалізація частки квартири АДРЕСА_3 призведе до порушення житлових прав малолітньої дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Щодо добросовісності виконання зобов`язань зазначила, що займає відповідальну позицію та не ухиляється від виконання рішення суду й нею було вжито наступних заходів: часткове погашення на користь стягувача суму в розмірі 15 000 грн, що підтверджується доданими квитанціями №1 від 16.03.2026 р. та № 2 від 18.03.2026 р. Крім того вона звернулась про добровільне щомісячне погашення боргу у розмірі 5 000 грн, що свідчить про її намір поступово закрити заборгованість у спосіб, який не позбавляє дитину житла. Відсутність потреби в реалізації майна: оскільки вона вже почала виплати (сплачено 15 000 грн.) і має стабільне джерело надходження коштів для подальшого погашення, примусова реалізація частки квартири є недоцільною та надмірною. Продаж частки займе багато часу, принесе меншу суму (через низьку ліквідність часток) і залишить дитину без житла, тоді як її щомісячні платежі забезпечують стабільне надходження коштів стягувачу без порушення прав малолітньої дитини. На підставні наведеного просила суд відмовити у задоволенні подання.

30.03.2026 року представником стягувача надіслана до суду клопотання з проханням задовольнити подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно, в якому зареєстроване місце проживання малолітньої дитини.

У судове засідання призначене на 30.03.2026 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.

«Направлення судової повістки на електронну адресу сторони у справі є належним повідомлення при умові, що цей учасник судового процесу повідомив цю електронну адресу та користувався нею - направляв до суду певні процесуальні документи». Відповідну правову позицію КЦС ВС, зокрема, сформулював у справі 761/14537/15.

У відповідності до ч. 2 ст. 435 ЦПК України, заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у двадцятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Приймаючи викладене, враховуючи строки встановлені для розгляду відповідного подання, судом було ухвалено здійснити розгляд подання в судовому засіданні за відсутності сторін по справі, за відсутності приватного виконавця, на підставі наявних в матеріалах справи документів.

Так, у відповідності до положень статті частин 1, 3 статті 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Якщо судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, чи рішення, яке підлягає виконанню, набрало законної сили, то відсутність матеріалів судової справи у зв`язку з їх витребуванням судом апеляційної або касаційної інстанції не перешкоджає розгляду заяви, передбаченої абзацом першим цієї частини, крім випадку зупинення виконання судового рішення судом касаційної інстанції або зупинення виконавчого провадження.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Невиконання боржником судового рішення про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна стягувача або майна, присудженого на користь стягувача, протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з боржника суми вартості відповідного майна, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, вартість майна неможливо визначити або майно відповідно до закону не може оцінюватися.

Вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

При цьому виконавець у межах наданих йому Законом України «Про виконавче провадження» та статтею 435 ЦПК України повноважень, у разі неможливості виконання судового рішення, не позбавлений права звертатися до суду із заявою (поданням) про зміну способу та порядку його виконання.

Суд наголошує на тому, що обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені державою на забезпечення виконання судових рішень, а не стягувача, який правомірно очікує від держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу; повноваження виконавця на звернення до суду є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України). Крім того, приватно-правовий інструментарій (зокрема, реєстрація місця проживання дитини) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення.

Оскільки суд наділений правом вживати заходів забезпечення виконання рішення, встановлювати порядок і спосіб його виконання, отже і вирішити питання про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровано місце проживання дітей.

Аналогічні за змістом висновки містяться у Постанові Верховного суду по справі №509/84/14-ц, провадження № 61-10946св22 від 10.05.2023.

За наслідком чого, дане подання приватного виконавця підлягає розгляду судом в порядку передбаченому статтею 435 ЦПК України.

Щодо заявлених вимог приватним виконавцем суд зазначає наступне.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 , заборгованість за договором цільової позики від 13 лютого 2021 року в сумі 698 659 гривень 20 копійок.

Вказане судове рішення набрало законної сили 04.10.2024 року, за наслідком чого судом видано відповідні виконавчі листи.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Хабловим В.М. від 27 січня 2025 року відкрито виконавче провадження ВП №76978347 за виконавчим листом виданим Слов`янським міськрайонним судом Донецької області 08 листопада 2024 року.

23.04.2025 року приватним виконававцем виконавчого округу Харківської області Хабловим В.М. винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_3 , а саме частки квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова від 14.05.2025 року за №12-0, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 29.09.2021 року.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно частка квартири загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 45,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3

11.06.2025 за вих№35260 року до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради направлено запит щодо надання дозволу на реалізацію нерухомого майна саме частини квартири, загальною площею 63,8 кв м, житловою площею 45,2 кв м. за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована за боржником ОСОБА_3 . Згідно відповіді від 27.06.2025 № 741/0/202-2 Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради заперечує проти реалізації визначеної квартири.

Згідно копій квитанцій №1 від 16.03.2026 та № 2 від 18.03.2026 ОСОБА_3 перераховано на користь стягувача суму в розмірі 15 000 грн.

Приймаючи зазначене суд зазначає.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

ЄСПЛ вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із ст. 431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до частин першої, шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду.

У пункті 30 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5) (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав, інших прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від ід 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19) від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

З наведеного вбачається, що передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливою.

Особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає є стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

Разом із тим, виконавець в силу приписів частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Тобто, державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

Згідно з пунктом 10 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

Відповідно до частин першої - третьої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в статті 435 ЦПУ України.

Вказаний висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 15.02.2023 року по справі №2-537/11, та враховується судом під час розгляду даної справи.

Розглядаючи дане подання, судом враховується, що відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або інші законні представники не мають права без дозволу органу опіки та піклування, наданого відповідно до закону, вчиняти від імені малолітньої дитини правочини, визначені частиною другою статті 177 Сімейного кодексу України..

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина друга статті 29 ЦК України).

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України).

Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (частини перша та третя статті 160 СК України).

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (частина перша статті 405 ЦК України).

Це кореспондує частині першій статті 156 Житлового кодексу України, яка передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України).

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до змісту частини другої статті 64 ЖК України це є: дружина наймача, їх діти і батьки. Також членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (частина друга статті 11 Закону України «Про охорону дитинства).

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (частини друга статті 18 Закону України «Про охорону дитинства).

Місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги (стаття 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Пунктом 16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 передбачено, що місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини.

Пункт 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Частиною восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Судом враховується висновок Верховного Суду викладений у постанові від 15.02.2023 року по справі №2-537/11, відповідно до якого під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме:

- з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні;

- чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення;

- чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання;

- чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання;

- яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.

Також, суд зазначає, що згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приймаючи вищевикладені обставини, суд зазначає, що є встановленим, що боржником за спірним виконавчим провадженням є зокрема ОСОБА_3 , яким рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03.09.2024 року, яке набрало законної сили, не виконано станом на час звернення приватного виконавця з цим поданням.

Приватний виконавець вказуючи про необхідність вчинення дій зі звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 , вказує про її ухилення від виконання рішення суду.

Поряд з цим, суд приймає до уваги, що відповідно до копій квитанцій №1 від 16.03.2026 та № 2 від 18.03.2026 ОСОБА_3 перераховано на користь стягувача суму в розмірі 15 000 грн.

Також суд зазначає, що як вже зазначалось, у відповідності до приписів статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. А згідно з положеннями статті 48 вказаного Закону, стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Звертаючись до суду з даним поданням, приватним виконавцем не надано жодних доказів на підтвердження вчинених дій зі встановлення у боржника наявності чи відсутності грошових коштів/електронних грошей у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей, у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Суд зазначає, що у відповідності до приписів статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», інформацію про наявні у боржника рахунки/електронні гаманці виконавець отримує в податкових органах, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов`язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача.

Поряд з цим, до даного подання приватним виконавцем не надано відповідних доказів.

Суд звертає увагу на те, що реалізація майна, в якій зареєстровані батьки та діти, є крайнім заходом, а тому доводи та докази приватного виконавця мають бути переконливими, з урахуванням того, орган опіки та піклування відмовив у реалізації приватним виконавцем звернення стягнення на нерухоме майно.

Матеріалами справи підтверджено, що малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , яке йому забезпечується виключно в межах права власності його матері, тобто частки спірної квартири, яка належить ОСОБА_3 .

Право користування спірним майном ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 набув 29 вересня 2021 року. Тобто, реєстрацію місця проживання дитини у спірній квартирі було здійснено до звернення ОСОБА_1 в суд до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики.

При цьому, приватний виконавець не надав доказів, чи наявне інше житло у ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке може використовуватись як постійне місце проживання.

Додатково, суд також зазначає, що приватним виконавцем заявлені вимоги щодо нерухомого майна, в якому зареєстрована малолітня дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, приватним виконавцем не додано жодного доказу на підтвердження ступеня споріднення між малолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та боржником ОСОБА_3 , приймаючи що відповідні обставини підлягають встановлення з урахуванням висновків викладених Верховним Судом у постанові від 15.02.2023 року по справі №2-537/11, а доказування в силу приписів ч.6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні питання щодо дотримання прав малолітньої дитини у цій справі, суд враховує наступне.

Так, ст. 3 Конвенції ООН передбачено, що про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (постанова Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010).

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено також у п. 8 ст. 7 СК України та у ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Разом з тим, вказаний ЗУ «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

З аналізу зазначених норм та з урахування практики Європейського суду з прав людини, слід дійти висновку, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати приватні інтереси.

Надання згоди приватному виконавцю на примусову реалізацію частки квартири може призвести до фактичного виселення із житла малолітньої дитини, право користування на яке офіційно зареєстровано за останнім.

Відтак, звертаючись із клопотанням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, заявником не надано суду доказів на підтвердження дотримання прав та інтересів дитини.

Ухвалюючи судове рішення за наслідком даного подання, судом враховується, що відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи вищевикладене в цілому, суд доходить до висновку, що подання приватного виконавця Хаблова Валерія Миколайовича, стягувач ОСОБА_1 , представник стягувача Гайдамака Юлія Борисівна, боржник ОСОБА_3 , заінтересована особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про звернення стягнення на нерухоме майно, в якому зареєстроване місце проживання малолітньої дитини є необґрунтованим, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 435 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Подання приватного виконавця Хаблова Валерія Миколайовича, стягувач ОСОБА_1 , представник стягувача ОСОБА_2 , боржник ОСОБА_3 , заінтересована особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про звернення стягнення на нерухоме майно, в якому зареєстроване місце проживання малолітньої дитини залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасники справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 01 квітня 2026 року.

Суддя Н.О.Дюміна