Справа №464/2201/26
пр № 2-з/464/19/26
У Х В А Л А

02 квітня 2026 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова у складі судді Тімченко О.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності,

у с т а н о в и в :

Адвокат Левик С.А. від імені та в інтересах позивача через електронний кабінет звернулася до Сихівського районного суду м.Львова з позовом у порядку цивільного судочинства, в якому просить:

визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 02 квітня 2025 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Магировською О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 965, договором купівлі-продажу квартири;

визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 .

Одночасно через електронний кабінет представник позивача звернулася до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких дій щодо відчуження та/або державної реєстрації (перереєстрації) права належить на праві власності ОСОБА_2 .

За результатами автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Заява про забезпечення позову розглядається без повідомлення учасників справи у відповідності до ч.1 ст.153 ЦПК України, в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Вирішуючи питання забезпечення позову, суд дійшов наступного висновку з огляду на таке.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Згідно з ч.3 ст.149 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У ч.4 ст.263 ЦПК України унормовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21 виснував, що, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Представник позивача, заявляючи вимоги про визнання за позивачем права власності на частину квартири АДРЕСА_1 як на спільне майно подружжя, у порядку забезпечення позову просить забезпечити позов шляхом заборони вчинення дій щодо відчуження та/або державної реєстрації (перереєстрації) такої.

Суд не погоджується із такими вимогами забезпечення позову, виходячи із наступного.

Як регламентовано ст.60 ЦПК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Верховний Суд у постанові від 18 травня 2023 року у справі № 344/5528/22 виснував, що ст.60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Водночас за правилами ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 17 вересня 2025 року у справі № 464/2690/25 (набрало законної сили 24 жовтня 2025 року) ухвалено розірвати шлюб, укладений між сторонами 11 серпня 2007 року, зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 2298.

У порядку ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

З огляду на викладене, позивачем, який користується професійною правничою допомогою адвоката, не наведено жодних відомостей та не надано жодних доказів у підтвердження набуття спірної квартири у період перебування сторін у шлюбі з вересня 2007 року по жовтень 2025 року. Заява про забезпечення доказів узагалі не містить викладення обставин та посилань на докази підстав та часу набуття ОСОБА_2 спірного житлового приміщення.

У долучених до справи відомостях з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно міститься інформація щодо набуття відповідачем 02 квітня 2025 року права власності на квартиру на підставі договору дарування, що у силу ст.57 СК України є особистою приватною власністю дружини. Інших даних вказані реєстри не містять та інших доказів позивачем не долучено.

При цьому, під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки воно є предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті (постанова Верховного Суду від 13 грудня 2023 року у справі № 522/21977/21).

Підсумовуючи викладене, стороною позивача, незважаючи на процесуальний обов`язок, не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, та не наведено жодного обґрунтування наявності правових підстав з відповідними доказами необхідності заходів забезпечення позову шляхом забороною вчинення дій. За відсутності доцільності та безумовних підстав для забезпечення позову у вищевказаний спосіб у цій справі суддя відмовляє у задоволенні заяви про забезпечення позову. Відомості, які в спростували даний висновок суду та доводили протилежне, відсутні.

Керуючись ст.ст.257- 260, 353 ЦПК України, суддя

п о с т а н о в и в :

Відмовити у задоволенні заяви.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 15 днів відповідно до вимог ст.ст.351-356 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили в порядку згідно з вимогами ст.261 ЦПК України з моменту підписання 02 квітня 2026 року.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО