УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 548/2899/23

провадження № 61-2888ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2026 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Полтавського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 30 січня 2024 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на будівлю громадського призначення - кафе, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 29, 7 кв. м.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року апеляційну скаргу керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України задоволено.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 30 січня 2024 року скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із заявою про перегляд постанови Полтавського апеляційного суду

від 29 серпня 2024 року за нововиявленими обставинами.

В обґрунтування вказаної заяви зазначав, що 17 березня 2025 року він отримав у власність будівлю кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що спірне кафе було побудоване у 2015 року на земельній ділянці, що перебувала у користуванні ОСОБА_2 на підставі договору оренди землі від 10 листопада 2006 року та додаткової угоди від 10 жовтня

2012 року, відповідно до якого цільовим призначенням земельної ділянки є комерційне використання.

Однак у відомостях Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки площею 0,0300 га, кадастровий номер :00:001:0102, зокрема у Поземельній книзі неправильно зазначено категорію земель, а саме: землі сільськогосподарського призначення.

Вищевказані помилки у Поземельній книзі було виправлено, що підтверджується довідкою інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_3 вих. № 111 від 26 серпня 2025 року. Саме 26 серпня 2025 року

ОСОБА_1 довідався про факт існування помилки у Поземельній книзі щодо неправильного зазначення категорії земель, а тому вважає, що вищевказані документи впливають на висновки суду, щодо будівництва об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, оскільки діяв відповідний договір оренди землі, який було зареєстровано у визначеному законодавством порядку, а також встановлено існування помилки у Поземельній книзі щодо категорії земель під об`єктом нерухомості.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Полтавського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року за нововиявленими обставинами.

Апеляційний суд виходив з того, що позивач ОСОБА_2 , є стороною договору оренди землі та додаткової угоди, тобто знала про їх існування та погодила їх умови, в тому числі щодо цільового призначення земельної ділянки, тобто на момент розгляду справи позивач знала про цільове призначення земельної ділянки саме для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, а не сільськогосподарського призначення.

Крім цього, при розгляді справи, як судом першої інстанції так і апеляційної інстанції відповідні документи суду не надавалися та заперечень щодо доводів заявника не заявлялося.

Відповідно до листа вих. № 111 від 26 серпня 2025 року ФОП ОСОБА_3 здійснено внесення виправлених відомостей до Державного земельного кадастру, однак з вказаного листа неможливо встановити, хто саме звертався з заявою про внесення виправлень та на підставі чого були проведені вказані дії.

Апеляційний суд вважає, що зазначені заявником обставини не впливають на результат розгляду справи по суті, оскільки у задоволенні позову було відмовлено, в тому числі з підстав того, що спірний об`єкт є самочинно збудованим нерухомим майном громадського призначення, будівництво якого розпочато без затвердженого проекту, за відсутності відомостей про його відповідність вимогам державних будівельних норм, у подальшому позивачем не отримано сертифікату (декларації) про введення його до експлуатації.

05 березня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний Суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2026 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржуване судове рішення та задовольнити його заяву, скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року та залишити в силі рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 30 січня 2024 року.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд не дослідив документи, які були надані заявником, оскільки вони впливають на висновки суду щодо будівництва об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, оскільки діяв відповідний договір оренди землі, який було зареєстровано у визначеному законодавством порядку, а також встановлення існування помилки у Поземельній книзі щодо категорії земель під об`єктом нерухомості.

Крім цього, заявник просить поновити строк на касаційне оскарження судового рішення та вказує, що повний текст постанови отримав через підсистему «Електронний Суд» 09 лютого 2026 року, що підтверджується карткою руху документа.

Відповідно до частини першої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу (частина третя статті 390 ЦПК України).

У частині першій статті 127 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Клопотання заявника підлягає задоволенню, оскільки копію повного тексту ухвали апеляційного суду від 27 січня 2026 року заявник отримав в електронному кабінеті 09 лютого 2026 року, що підтверджується карткою руху документа. Касаційну скаргу заявник направив до Верховного Суду

05 березня 2026 року, тобто протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного тексту судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (частина четверта статті 423 ЦПК України).

При цьому, при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим (подібний висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17).

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, що існують на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів).

Судам необхідно розрізняти також нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами, визначена процесуальним кодексом України, є окремою формою судового процесу, що має свої особливості. Вона не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин.

Слід враховувати, що підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Не можуть вважатися нововиявленими обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами. Також, не можуть визнаватися нововиявленими обставини, на які посилався учасник судового процесу в своїх поясненнях в суді будь-якої з інстанцій (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14 травня

2019 року у справі №905/1502/15 та від 24 вересня 2020 року у справі №922/1141/19).

Апеляційним судом встановлено, що постановою Полтавського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року скасовано рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 30 січня 2024 року та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що будівництво здійснено позивачем без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту. При цьому матеріали справи не містили жодних відомостей щодо належності або виділення їй земельної ділянки під збудоване нерухоме майно.

Позивачем не зазначено, і матеріали справи не містять відомостей чи зверталась вона до відповідних органів щодо оформлення декларації про готовність об`єкта до експлуатації та чи було вказане питання предметом їх розгляду. Тоді як технічний паспорт та звіт про незалежну оцінку майна не є документами, що підтверджують відповідність об`єкту нерухомого майна вимогам державних будівельних норм.

Враховуючи, що спірний об`єкт є самочинно збудованим нерухомим майном громадського призначення, будівництво якого розпочато без затвердженого проекту, за відсутності відомостей про його відповідність вимогам державних будівельних норм, на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети, у подальшому позивачем не отримано сертифікату (декларації) про введення його до експлуатації, апеляційний суд дійшов висновку про помилковість висновків суду першої інстанції та відсутність підстав для задоволення позову.

У заяві про перегляд постанови суду за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 як нововиявлену обставину вказує наявність договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди з зазначенням цільового призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, а також наявність довідки інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_3 вих. № 111 від 26 серпня 2025 року про виправлення описки у Поземельній книзі щодо категорії земель під об`єктом нерухомості.

До вказаної заяви заявник додав копії наступних документів: договір оренди землі від 10 листопада 2006 року укладений між Хорольською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 , про оренду земельної ділянки загальною площею 0,03 га під будівництво кафе-бару з цільовим призначенням комерційне використання; додаткова угода № 374 про поновлення договору оренди землі від 10 листопада 2006 року

№ 1 від 10 жовтня 2012 року укладеної між Хорольською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 ; довідка ФОП ОСОБА_3 вих. № 111 від 26 серпня 2025 року про здійснення виправлення відомостей до Державного земельного кадастру в зв`язку з приведенням у відповідність та нормативно-правових документів, а саме: 19 квітня 2024 року внесено виправлення відомостей до державного земельного кадастру (уточнення відомостей про категорію земель відповідно до цільового призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та наявної технічної документації із землеустрою).

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами, суд вважав, що позивач

ОСОБА_2 є стороною договору оренди землі та додаткової угоди, тобто знала про їх існування та погодила їх умови, в тому числі щодо цільового призначення земельної ділянки, тобто на момент розгляду справи знала про цільове призначення земельної ділянки саме

для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, а не сільськогосподарського призначення.

Разом з тим, при розгляді справи, як судом першої інстанції так і апеляційної інстанції відповідні документи суду не надавалися та заперечень щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі не заявлялося.

Крім того, відповідно до довідки інженера-землевпорядника вих. № 111

від 26 серпня 2025 року ФОП ОСОБА_3 19 квітня 2024 року здійснено внесення виправлених відомостей до Державного земельного кадастру, однак з вказаного документу неможливо встановити, хто саме звертався із заявою про внесення виправлень та на підставі чого були проведені вказані дії. А тому апеляційний суд вважав, що вказані обставини не дають можливості встановити чи була відома позивачу обставина неправильного внесення вказаних даних в Державний земельний кадастр на момент розгляду справи.

При цьому, апеляційний суд звернув увагу, що згідно зі статтею 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Тобто зазначені заявником обставини не є нововиявленими, оскільки до нього перейшли всі процесуальні права та обов`язки позивача, тоді як факт наявності вказаних договорів та їх умови були відомі ОСОБА_2 на момент розгляду справи судами.

І з такими висновками суду погоджується Верховний Суд.

Апеляційний суд правильно звернув увагу заявника на те, що суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається, однак зазначені заявником обставини не впливають на результат розгляду справи по суті, оскільки у задоволенні позову було відмовлено, в тому числі з підстав того, що спірний об`єкт є самочинно збудованим нерухомим майном громадського призначення, будівництво якого розпочато без затвердженого проекту, за відсутності відомостей про його відповідність вимогам державних будівельних норм, у подальшому позивачем не отримано сертифікату (декларації) про введення його до експлуатації.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року).

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata принципу остаточності рішень суду.

Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру

(рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2026 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2026 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Полтавського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська