ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4723/26 Справа № 213/4678/25 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м. Кривий Ріг

справа № 213/4678/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галач Тетяна Анатоліївна, на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2026 року, яке ухвалено суддею Алексєєвим О. В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 листопада 2006 року АКІБ «Укрсиббанк» (кредитодавець), який в подальшому змінив найменування на ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 0, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику кредит в розмірі 21 850 доларів США, що дорівнює еквіваленту 110 342,50 грн за курсом НБУ, строком з 14 листопада 2006 року по 13 листопада 2017 року, з оплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,3% річних, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним, однак не виконав своїх зобов`язань належним чином.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором 14 листопада 2006 року АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки №0-П.

Право вимоги за цим кредитним договором та договором поруки перейшло від ПАТ «Укрсиббанк» до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на підставі договору факторингу № 4 від 11 червня 2012 року.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2010 року у справі № 2-461/10 стягнуто з відповідачів на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 186 231,10 грн та судові витрати: 1 700 грн - судовий збір та 120 грн - витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На цей час це судове рішення не виконано. Загальна сума, що підлягає стягненню за рішенням суду, становить 188 051,10 грн.

У зв`язку з цим позивач вважає, що має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, які він нарахував за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року в загальному розмірі 118 826,27 грн, з них: 27 635,78 грн - 3 % річних, 91 190,49 грн - інфляційні втрати.

Посилаючись на викладене, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» просило позов задовольнити та стягнути з відповідачів на його користь зазначену заборгованість, а також судові витрати.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2026 року позов задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року 3% річних в розмірі 23 729,90 грн, інфляційні втрати у розмірі 78 302,11 грн, а всього стягнуто 102 032 грн 01 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 040,06 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 040,05 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галач Т.А., просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що право кредитора на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум стосується лише випадків, коли не сплачено суму основного боргу, об`єктом нарахування є сума боргу, а не пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками за користування кредитом. Проте позивачем нараховано 3% річних та втрати від інфляції на загальну суму, стягнуту рішенням суду, включно із судовими витратами.

Крім того, таке нарахування здійснено не за останні три роки (2024, 2023, 2022), а за п`ять років, які передували останнім трьом рокам.

Апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що рішення суду відповідачами не виконано, є помилковим, оскільки жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цієї обставини позивачем не надано. Розрахунок непогашеної заборгованості позивач склав самостійно, без підтвердження відповідними доказами.

Зазначає, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження № 43866488 від 04 липня 2014 року стосовно боржника за виконавчим листом № 2-461/10 ОСОБА_2 підтверджує відкриття виконавчого провадження з примусового стягнення судових витрат. З інформації щодо стану виконавчого провадження з Автоматизованої системи виконавчого провадження видно, що 27 січня 2015 року виконавче провадження № 43866488 стосовно ОСОБА_2 закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду солідарним боржником ОСОБА_1 . З інформації відділу з питань виплати пенсій № 8 управління з питань виплати пенсій ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про розмір відрахувань з пенсійних виплат ОСОБА_1 видно, що з пенсії відповідача ОСОБА_1 у період 2014-2017 років здійснювалися відрахування на користь ПАТ «УкрСиббанк» за сумою основного боргу та виконавчого збору. З цих документів видно, що станом на 01 грудня 2017 року обліковувалася заборгованість за сумою основного боргу, без судових витрат, в розмірі 180 011,59 грн. Апелянт вважає, що зазначені документи спростовують доводи позивача, що заборгованість повністю не погашена.

Крім того, посилається на те, що первісним кредитором вживалися заходи для стягнення заборгованості з відповідачів та заходи щодо звернення стягнення на предмет застави стосовно майнового поручителя - ОСОБА_3 .

Вважає, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не є належним позивачем у справі, оскільки останнє не набуло у встановленому законом порядку право вимоги до відповідачів від первісного кредитора. Позивачем не надано доказів на підтвердження оплати за договором факторингу та передачі права вимоги. У позивача відсутнє рішення суду, на підставі якого стягнута заборгованість. Крім того, надані відповідачем документи по виконавчим провадженням спростовують факт передачі права вимоги, оскільки вже після укладення договору факторингу виконавче провадження відкрито на підставі заяви ПАТ «УкрСиббанк».

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Галача Т.А., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у сумі 21 850 доларів США з кінцевим терміном повернення 13 листопада 2017 року, зі сплатою процентів у розмірі 12,3% річних.

14 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки №0 П, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася перед АКІБ «УкрСиббанк» відповідати за невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0.

14 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 0-З, згідно з яким з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2010 року у справі № 2-461/10 солідарно стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 14 листопада 2006 року 186 231,10 грн та судові витрати: 1 700 грн - судовий збір та 120 грн - витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішенням встановлено, що до складу заборгованості входить основний борг, заборгованість за відсотками, пеня на заборгованість за основним боргом та пеня на заборгованість за відсотками.

13 травня 2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 264, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 0-З від 14 листопада 2006 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за договором № 0.

27 травня 2011 року державним виконавцем Інгулецького ВДВС КМУЮ відкрито виконавче провадження № 26833142 з примусового виконання виконавчого напису № 264 від 13 травня 2011 року. 29 червня 2012 року у зв`язку із відмовою стягувача від майна боржника виконавчий документ повернуто стягувачеві.

11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 4, на підставі якого ТОВ «Кей-Колект» набуло права грошової вимоги, зокрема за договором № 0, забезпеченим договором поруки та договором іпотеки.

02 липня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до Інгулецького ВДВС КМУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-461/10 в частині стягнення заборгованості за кредитним договором стосовно боржника ОСОБА_2 .

На підставі цієї заяви 04 липня 2014 року відкрито виконавче провадження № 43865836. 27 січня 2015 року виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна.

04 липня 2014 року відкрито виконавче провадження № 43866488 з примусового виконання виконавчого листа № 2-461/10 в частині стягнення судових витрат стосовно боржника ОСОБА_2 27 січня 2015 року у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення (сплата солідарним боржником ОСОБА_1 ) виконавче провадження № 43865836 закінчено.

Згідно з наданими позивачем інформаціями щодо платежів ОСОБА_1 за договором № 0 до відступлення права вимоги та довідками-розрахунками заборгованості після відступлення права вимоги після ухвалення рішення суду у справі № 2 -461/10 ОСОБА_1 за період з 14 грудня 2015 року по 04 жовтня 2022 року здійснено платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитом у загальній сумі 24 758,00 грн.

Внаслідок невиконання відповідачами рішення суду позивачем за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року (включно) здійснено нарахування інфляційних втрат у сумі 91 190,49 грн та 3% річних в розмірі 27 635,78 грн. Нарахування здійснено на суму заборгованості - 188 051,10 грн.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягуючи солідарно з відповідачів 3% річних в розмірі 23 729,90 грн та інфляційні втрати у розмірі 78 302,11 грн, виходив з із обґрунтованості та доведеності належними та допустимими доказами.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відтак приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічну позицію з цього приводу викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування збитків на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, ТОВ «ФК «Факторінгс» зазначив, що станом на 03 вересня 2025 року рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2010 року у справі № 2-461/10 залишається невиконаним з боку відповідачів, а відтак він мають невиконане грошове зобов`язання зі сплати на користь кредитора грошової суми у розмірі 188 051,10 грн, визначеної за судовим рішенням.

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

ЄСПЛ у своїй практиці широко тлумачить наведений принцип, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).

Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд.

Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін.

Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші].

Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

ЄСПЛ у своїй практиці наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих завдань, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Стадія виконавчого провадження, як завершальна стадія судового процессу, має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження, як завершальної стадії судового процесу, спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначені у статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».

До 05 жовтня 2016 року положення щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначались у статтях 22-24 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».

Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена статтею 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі його пропуску з причин, визнаних судом поважними.

Метою застосування статті 433 ЦПК України є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача.

Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.

Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.

Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.

Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.

Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.

У такій ситуації зобов`язання не є задавненим, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.

Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.

У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.

Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.

З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.

Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.

Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.

Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.

Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.

Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником).

Таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.

У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.

За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 лютого 2026 року (справа № 754/511/23, провадження №14-63цс25).

У ході апеляційного провадження даної справи не було встановлено відомостей, що рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2010 року перебуває на примусовому виконанні чи може бути скероване у даному порядку з дотриманням встановлених для цього строків, у зв`язку з чим до встановлених ним грошових вимог не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України, адже надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, буде суперечити принципу правової визначеності.

Як встановлено матеріалами справи, рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2010 року у справі № 2-461/10 солідарно стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 14 листопада 2006 року 186 231,10 грн та судові витрати: 1 700 грн - судовий збір та 120 грн - витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішенням встановлено, що до складу заборгованості входить основний борг, заборгованість за відсотками, пеня на заборгованість за основним боргом та пеня на заборгованість за відсотками.

13 травня 2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 264, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 0-З від 14 листопада 2006 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за договором № 0.

27 травня 2011 року державним виконавцем Інгулецького ВДВС КМУЮ відкрито виконавче провадження № 26833142 з примусового виконання виконавчого напису № 264 від 13 травня 2011 року. 29 червня 2012 року у зв`язку із відмовою стягувача від майна боржника виконавчий документ повернуто стягувачеві.

11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 4, на підставі якого ТОВ «Кей-Колект» набуло права грошової вимоги, зокрема за договором № 0, забезпеченим договором поруки та договором іпотеки.

02 липня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до Інгулецького ВДВС КМУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-461/10 в частині стягнення заборгованості за кредитним договором стосовно боржника ОСОБА_2 .

На підставі цієї заяви 04 липня 2014 року відкрито виконавче провадження № 43865836. Разом з тим, 27 січня 2015 року виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна.

Крім того, 04 липня 2014 року відкрито виконавче провадження № 43866488 з примусового виконання виконавчого листа № 2-461/10 в частині стягнення судових витрат стосовно боржника ОСОБА_2 та 27 січня 2015 року у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення (сплата солідарним боржником ОСОБА_1 ) виконавче провадження № 43865836 закінчено.

Доказів належного звернення до виконання зазначених виконавчих листів № 2-461/10, виданих 05 травня 2010 року Інгулецьким районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та фактичного ухилення відповідачами від виконання зобов`язань позивачем не надано.

Відповідно до відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження, відомості щодо наявності виконавчого провадження з виконання виконавчих листів № 2-461/10, виданих 05 травня 2010 року Інгулецьким районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в системі відсутні, також відсутні відомості щодо наявності виконавчих проваджень відносно боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При цьому, згідно з наданої відповідачем інформації відділу з питань виплати пенсій № 8 управління з питань виплати пенсій ГУ ПФУ в Дніпропетровській області слідує, що з пенсії відповідача ОСОБА_1 у період 2014-2017 років здійснювалися відрахування на користь Управління юстиції та Інгулецького ВДВС коштів за проведення виконавчих дій, стягнення судових витрат та виконавчого збору за постановами державного виконавця № 43866055 та № 43866303, що не є виконанням рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2010 року у справі № 2-461/10.

Враховуючи заявлені позовні вимоги та підстави, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, колегія суддів, звертає увагу на те, що можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку, тому за встановлених апеляційним переглядом обставин справи, відсутні правові підстави для задоволення позову.

На підставі викладено вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду справи неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим ухвалив незаконне судове рішення, яке підлягає скасуванню у зв`язку з недоведеністю заявлених позовних вимог з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, слід стягнути із ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за перегляд справи в апеляційному порядку у розмірі 2 496,13 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галач Тетяна Анатоліївна, - задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2026 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженої відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 496 (дві тисячі чотириста дев`яноста шість) грн 13 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 31 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: