Провадження №: 2/336/585/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Савеленко О.А., за участю секретаря судового засідання Прохорової А.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» Кудіна А.В. звернулась до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява обґрунтована тим, що 01.09.2024 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 73747521, за умовами якого відповідач отримав у позику грошові кошти, які зобов`язався повернути та сплатити позикодавцю обумовлені договором відсотки. Однак, умови договору ОСОБА_1 не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість в сумі 24040 грн., яка складається з наступного: 7500 грн. за основною сумою боргу, 1180 грн. за відсотками, 14985 грн. за пенею, 375 грн. за комісією. 27.03.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 27/03/25, за умовами якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» отримало право вимоги до відповідача за договором позики до відповідача.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики № 73747521 в сумі 24040 грн.

Ухвалою суду від 07.10.2025 відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу у його відсутність, про що зазначив у прохальній частині позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились. Представник відповідача до суду подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, справу розглянути без його участі та без участі відповідача.

У відзиві на позовну заяву зазначив, що у договорі позики відсутня згода відповідача про ознайомлення з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги. Відповідачу не були надані для ознайомлення Умови фінансового кредиту. Роздруківка з сайту позивача не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення однієї із сторін. Умови, розміщені на відповідному сайті неодноразово змінювались. Крім того, відповідач не погоджується з розрахунком заборгованості, вважає стягнення процентів, пені та комісії безпідставним. Щодо договору факторингу зазначає, що відповідач не отримував повідомлення про зміну кредитора.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, доходить наступного висновку.

01.09.2024 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 73747521, за умовами якого відповідач отримав у позику грошові кошти в сумі 2500 грн. (п.2.1) строком на 30 днів (п.2.2), які зобов`язався повернути та сплатити позикодавцю обумовлені договором відсотки: процентна ставка денна 0,32500%, комісія за надання позики 15% (375 грн.) (п.2.3,2.4). Договір укладений в електронному вигляді, підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором. Невід`ємною частиною договору є Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка також підписана електронним підписом відповідача (а.с.6-10).

Аналогічна інформація щодо умов кредитування викладена у Паспорті споживчого кредиту, який також підписаний відповідачем ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором 30838 (а.с.11-12).

Згідно з розрахунком заборгованості відповідач ОСОБА_1 має заборгованість в сумі 24040 грн., яка складається з наступного: 7500 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 1180 грн. за відсотками, 14985 грн. за пенею, 375 грн. комісія за надання позики (а.с.19-21).

27.03.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 27/03/25, за умовами якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» отримало право вимоги до відповідача за договором позики до відповідача (а.с.13-18).

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч.1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання.

Суд, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, доходить такого висновку.

Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, суд зазначає наступне.

Дослідженими судом доказами підтверджено факт укладення між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем ОСОБА_1 договору позики (з комісією за надання позики на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 73747521.

Договір позики укладений в електронній формі, з використання інформаційно-телекомунікаційних систем.

У договорі та в паспорті споживчого кредиту, які підписані одноразовим ідентифікатором відповідачем ОСОБА_1 , визначені основні умови отримання грошових коштів у позику, а саме суму позики, розмір відсоткової ставки та строк кредитування.

Таким чином доводи представника відповідача про те, що відповідач не був ознайомлений з умовами отримання грошових коштів у позику спростовуються матеріалами справи, безпосередньо договором позики та Паспортом споживчого кредиту.

Як вбачається з договору позики відповідач ОСОБА_1 отримав у позику грошові кошти в сумі 2500 грн. строком на 30 днів, які зобов`язався повернути та сплатити відсотки (а.с.6-12).

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 отримав кредит 01.09.2024 в сумі 2500 грн., а 17.09.2024 отримав кредит в сумі 5000 грн., однак в матеріалах справи відсутня інформація про укладення договору на суму позики 5000 грн, збільшення кредитного ліміту (а.с.19-20).

Згідно умов договору № 73747521 від 01.09.2024 кінцевий строк погашення заборгованості становить 30.09.2024. Процентна ставка 0,825 %. Отже проценти на 30 днів користування кредитними коштами становлять 618,75 грн .

Згідно п. 6 договору пролонгація строку кредитування відбувається на підставі поданої позикодавцем заяви. Натоміть матеріали справи не містять такої заяви, отже відсутні дані про пролонгацію договору(а.с.7 зв б).

Окрім того, у розрахунку заборгованості зазначено про сплату відповідачем коштів в загальній сумі 3825 грн, що свідчить про сплату ним у повному обсязі заборгованості за кредитним договором в частині стягнення тіла та процентів (а.с.19)

Що стосується вимог про стягнення заборгованості за пенею, суд зазначає наступне.

Договір позики укладений між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 01.09.2024.

Відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року введено воєнний стан в Україні, який неодноразово продовжувався, та діяв на момент укладення договору позики та діє на теперішній час.

Таким чином вимоги позивача про стягнення заборгованості за пенею задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог про стягнення комісії за надання позики, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.

Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів"(будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України "Про споживче кредитування" № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року".

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі № 686/9372/16, провадження № 61-663св21 від 15 грудня 2021 року.

У даній справі умовами кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити банку комісійну винагороду за надання кредиту (п.2.4 Договору).

Однак, відповідно до ч. 5ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з ч. 2ст. 215 ЦК України не дійсним є правочини, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За таких обставин вимоги позивача в частині стягнення комісії не підлягають задоволенню.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76, 81, 223, 247, 265, 273,354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.А. Савеленко

01.04.26