Справа № 496/6048/25
Провадження № 2/496/1367/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Сурженко К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:

ТОВ «Споживчий центр» звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитним договором № 22.01.2025-100001621 від 22.01.2025 року у розмірі 13950 грн та судові витрати по справі у розмірі 2422 грн 40 к.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22.01.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачкою укладено кредитний договір (оферти) № 22.01.2025-100001621. Відповідно до умов договору відповідачці надано кредит у розмірі 4500 гривень, строком на 140 днів. Процентна ставка фіксована незмінна відсоткова ставка у розмірі 1,00% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, виражений у процентах від загального розміру виданого кредиту. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0,87%. Комісія, пов`язана з наданням кредиту 20% від суми кредиту та дорівнює 900 грн. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі та надало кредит відповідачці у розмірі 4500 грн, перерахував кошти на рахунок відповідачки, а саме на електронний платіжний засіб відповідачки 4441-11ХХ-ХХХХ-5016. Відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 13950 грн, що складається із: заборгованості по тілу кредиту 4500 грн, заборгованості по процентам 6300 грн, та неустойки у розмірі 2250 грн. У зв`язку з тим, що відповідачка не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом.

20.01.2026 року від представника відповідачки адвоката Раздорожного Г.Ю. надійшов відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, в якому він просив у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі. Свої вимоги мотивує тим, що відповідачка не підписувала кредитний договір № 22.01.2025-100001621 від 22.01.2025 року з кредитором та грошові кошти у розмірі 4500 грн від кредитора не отримувала. Тобто, відповідачка не проходила процедуру підтвердження заявки в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства, грошові кошти на рахунок відповідачки зараховані не були. Невідома їй особа, маючи доступ до її персональних даних, без її відома та навіть не на її номер телефону, оформила вищевказану заявку на кредит. Представник відповідачки зазначає, що матеріали, які містяться в позові не містять даних про те, що відповідачка була належним чином ідентифікована при реєстрації ІТС відповідним електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису. Тобто, відсутні докази щодо укладання Кредитного договору з використанням власних персональних даних відповідачки на отримання кредитних коштів. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, з яких вбачалось би існування між позивачем та відповідачем кредитних або інших зобов`язальних правовідносин, матеріали справи не містять і доказів того, що відповідачем виконані умови кредитного договору та надано позивачу кредит. Позивачем не доведено, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу. Представник відповідачки зазначив, що оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний і взаємний зв`язок наданих сторонами доказів у їх сукупності, не було дотримано вимог Закону України «Про електронну комерцію» та положень Закону України «Про споживче кредитування» щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір та ідентифікації особи позичальника.

27.01.2026 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначив, що відповідач подав Відзив на позовну заяву, в якому повністю заперечує проти позовних вимог, однак не надав жодного доказу на підтвердження своїх заперечень або на спростування доводів позивача. Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Відтак, за повної відсутності будь-яких доказів з боку відповідача, його заперечення проти позовних вимог мають виключно декларативний характер та не спрямовані на спростування конкретних фактичних обставин, доведених позивачем належними і допустимими доказами. Такі заперечення не відповідають вимогам ст. 81 ЦПК України щодо обов`язку сторони довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, а відтак не є достатніми в силу закону. Таким чином, заперечуючи щодо отримання відповідачкою кредитних коштів, сторона відповідача не подала виписки про рахунках відповідачки або клопотання про витребування таких доказів, на спростування доказів, наданих стороною позивача. Представник позивача зазначив, що спірний кредитний договір укладено у електронній формі, що відповідно до норм чинного законодавства прирівнюється до письмового. Стороною відповідачки документи, що складають Кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс-повідомленні на номер, вказаний останньою, як фінансовий. Відповідачка не заперечує, що відповідний засіб зв`язку належить їй або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідачем засобами доказування. Позивачем виконано свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, наданням відповідачці кредиту відповідно до умов укладеного кредитного договору. Щодо ідентифікації відповідачки під час укладання договору представник позивача зазначив, що позивач є абонентом-надавачем послуг. При проходженні автентифікації (введені пароля до інтернет-банкінгу, обраного відповідачкою та підтвердження наданих даних через систему BankID від абонента-ідентифікатора позивачу), було встановлено особу відповідачки шляхом отримання відповідних даних, перелік якої визначено в електронній анкеті специфікації взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом Системи BankID Національного банку. При подачі позовної заяви додано Відомості щодо ідентифікації відповідачки через систему BankID.

17.03.2026 року від представника відповідачки Раздорожного Г.Ю. надійшла заява, в якій представник зазначив, що позовні вимоги визнають частково, а саме у розмірі тіла кредиту 4500 грн, процентів 2250 грн та комісії за надання кредиту 900 грн, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та практики Верховного Суду України.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, але в прохальній частині позовної заяви просив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження за його відсутності.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, хоча повідомлялась про день слухання справи належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Представник відповідачки в судове засідання не з`явився, але подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі.

Приймаючи до уваги заяву представника позивача та заяву представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 22.01.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачкою укладено кредитний договір (оферти) № 22.01.2025-100001621. Відповідно до умов договору відповідачці надано кредит у розмірі 4500 гривень; кредит надається безготівковим шляхом на електронний платіжний засіб позичальника 4441-11ХХ-ХХХХ-5016; строк кредитування 140 днів з дати його надання; дата надання кредиту 22.01.2025 року; дата повернення (виплати) кредиту 10.06.2025 року; мета отримання кредиту придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною або виконанням обов`язків найманого працівника; процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0,87%; комісія, пов`язана з наданням кредиту 20% від суми кредиту та дорівнює 900 грн, що підтверджується пропозицією про укладання кредитного договору (оферта) (а.с. 18-21), заявкою від 22.01.2025 року (а.с. 21-22), відповіддю позичальника про прийняття пропозиції (акцепту) кредитного договору від 22.01.2025 року (а.с. 22-24).

На виконання переддоговірних обов`язків 22.01.2025 року позичальника було ознайомлено з Графіком платежів (а.с. 23).

Вказаний Договір укладений з використанням інформаційно-комунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», шляхом направлення через телекомунікаційну систему одноразового ідентифікатора Е698, на номер телефону відповідачки.

На підтвердження виконання умов кредитного договору, позивачем надано лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за вих. № 94-0209 від 02.09.2025 року. Відповідно до договору на переказ коштів № ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024 року, ТОВ «УПР» 22.01.2025 року успішно здійснило перерахування коштів на платіжну картку НОМЕР_1 на суму 4500,00 грн, номер транзакції в системі iPay.ua 631533804 (а.с. 16).

Правовідносини, що виникли між сторонами у зв`язку з укладенням спірного кредитного договору регламентуються положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію» та інших нормативно-правових актів у сфері регулювання ринків фінансових послуг.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, належить зробити висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19.

В ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до ст. 8 вказаного Закону юридична сила електронного документу не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України «Про електронні довірчі послуги».

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний в порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документу з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документу.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частина перша стаття З Закону України «Про електронну комерцію»).

Також, приписами ст. 12 цього Закону передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Наведене вище, у свою чергу, свідчить про належне укладення кредитного договору, шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін.

Аналогічна правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду. Так, у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув.

Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України "Про електронну комерцію", містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі N 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).

Аналізуючи положення вищевказаного законодавства, вбачається, що з урахуванням особливостей Договору № 22.01.2025-100001621 від 22.01.2025 року, його було укладено в електронному вигляді через інформаційно-телекомунікаційну систему позивача за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом України «Про електронну комерцію».

На підтвердження ідентифікації відповідачки перед укладенням кредитного договору, позивачем надано копію інформації отриманої з центрального вузла Системи BankID на електронний запит на ідентифікацію з даними користувача, відповідно до якої, відповідачку було однозначно ідентифіковано (а.с. 30).

З довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 22.01.2025-100001621 від 22.01.2025 року, позичальник ОСОБА_1 , вбачається, що загальний розмір заборгованості відповідачки становить 13950 грн, в тому числі 4500 грн основний борг; 6300 грн проценти; 900 грн комісія за надання кредиту; 2250 грн неустойка. Проценти по кредиту нараховані за період з 22.01.2025 року по 10.06.2025 року (а.с. 17).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зміст статей 610, 612 ЦК України регламентує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Проте, суд не погоджується з нарахуванням позивачем суми заборгованості за неустойкою у розмірі 2250 грн.

Відповідно до п. 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

24 лютого 2022 року відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

За таких обставин, суд вважає, що неустойка нарахована за невиконання/неналежне виконання відповідачкою зобов`язання за кредитним договором № 22.01.2025-100001621 від 22.01.2025 року у розмірі 2250 грн підлягає списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Вирішуючи питання про стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд дійшов наступного висновку.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 суд, формуючи практику, дійшов такого висновку: «проценти за користування кредитом проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Позивач вказує, що станом на дату складання позовної заяви, відповідно до розрахунку заборгованості, загальний розмір заборгованості по процентам становить 6300 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» (№ 1953-ІХ) відносини, що виникають на ринку фінансових послуг, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», цим Законом, спеціальними законами та нормативно-правовими актами Регулятора. Захист прав споживачів здійснюється відповідно до законодавства про захист прав споживачів з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом та спеціальними законами.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При цьому, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідні правові висновки щодо застосування зазначених норм ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» у спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 06.12.2019 у справі №664/1261/16-ц (провадження №61-25248св18), від 27.01.2020 у справі №754/6091/18 (провадження №61-11473св19), від 07.10.2020 у справі №132/1006/19 (провадження №61-1602св20), від 07.04.2021 у справі №623/2936/19 (провадження №61-1416св20).

Згідно з умовами договору про надання кредиту, орієнтовна реальна процентна ставка становить 7909,99% (а.с. 22, 23), що на переконання суду є непомірним тягарем для споживача фінансових послуг. Позивач просить суд стягнути відсотки у розмірі, що значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту, а отже змістовне навантаження встановлення таких відсотків полягає не в компенсаційний, а в каральній, штрафній функції, при цьому, сума нарахованих в такому порядку відсотків є очевидно непропорційною до суми зобов`язання, та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і принципам, встановленим у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Конституційний Суд України зазначив, що з огляду на ч. 4 ст. 42 Конституції участь у договорі споживача як слабшої сторони, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту (рішення КСУ від 11.07.2013 №7-рп/2013).

З огляду на наведене, суд, при вирішенні питання щодо стягнення відсотків, встановивши співмірність нарахованих відсотків по невиконаному зобов`язанню відповідачки та враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, вважає за необхідне зменшити розмір відсотків до розміру 50% від суми кредиту (4500 грн), а саме: до 2250 грн.

На підставі викладеного позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 7650 грн, з яких: 4500 грн заборгованість за тілом кредиту; 2250 грн заборгованість за процентами; 900 грн заборгованість комісії за видачу кредиту.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з наданої платіжної інструкції № СЦ00036880 від 05.09.2025 року (а.с. 9), позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 2422 грн 40 к., а тому, у зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідачки підлягає стягненню сума судового збору, пропорційна до розміру задоволених вимог, а саме 1328 грн 41 к. (розмір задоволених позовних вимог помножено на розмір сплаченого судового збору та поділено на розмір заявлених позовних вимог: 7650 грн х 2422 грн 40 к./13950 грн). При цьому суд враховує роз`яснення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. № 36 постанови № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Керуючись ст. ст. 207, 509, 525, 526, 536, 628, 634, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», Законом України «Про електронну комерцію», Закон України про Фінансові послуги та фінансові компанії», Закон України «Про захист прав споживачів», суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (, що знаходиться за адресою: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А) заборгованість за кредитним договором № 22.01.2025-100001621 від 22.01.2025 року у розмірі 4500 грн заборгованість за тілом кредиту; 2250 грн заборгованість за процентами; 900 грн заборгованість комісії за видачу кредиту.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А) судовий збір у розмірі 1328 грн 41 к.

В іншій частині позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.

Повний текст складено 17.03.2026 року.

Суддя Л.О. Пендюра