ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року

м. Київ

справа № 760/34150/21

провадження № 61-9178св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва

від 13 липня 2023 року під головуванням судді Букіної О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І.,

Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив:

- стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 189 981,00 доларів США та відсотки за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 29 356,00 доларів США.

2. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 22 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 609 481,00 доларів США терміном до 22 січня 2016 року.

3. Вказує, що під час укладання договору позики ОСОБА_3 , як дружиною ОСОБА_2 , надано письмову згоду на укладення даного договору, а тому кошти отримані у спільну власність подружжя.

4. Зазначає, що станом на 22 січня 2016 року ОСОБА_2 повернув лише

70 000,00 доларів США на виконання договору позики від 22 січня 2015 року.

5. 22 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 2016/7 до договору позики від 22 січня 2015 року, відповідно до якої строк виконання зобов`язання за договором продовжено до 21 січня 2017 року, а також ОСОБА_2 підтвердив існування у нього заборгованості у розмірі

539 481,00 доларів США.

6. Станом на 21 січня 2017 року ОСОБА_2 повернув лише 130 000,00 доларів США на виконання договору позики від 22 січня 2015 року, а загальна заборгованість за договором склала 409 481 доларів США.

7. У зв`язку із неповерненням грошових коштів у повному розмірі 25 січня

2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв представник за довіреністю ОСОБА_4 , укладено новий договір позики, яким сторони фактично продовжили термін виконання зобов`язання за договором позики від 22 січня 2015 року до 01 червня 2020 року.

8. Зазначає, що станом на 01 червня 2020 року ОСОБА_2 повернув лише

219 500 доларів США на виконання договору позики від 22 січня 2015 року та заборгованість за договором позики склала 189 981 доларів США. Станом на день звернення до суду із цим позовом відповідачі борг позивачу не повернули.

9. Крім того вказує, що пунктом 7 договору позики від 22 січня 2015 року передбачено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником грошових коштів, останній зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 10 % річних від простроченої суми.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

10. Солом`янський районний суд міста Києва рішенням від 13 липня 2023 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року, у задоволенні позову відмовив.

11. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір позики від 25 січня 2017 року не містить вказівки на первинне зобов`язання сторін, яке припиняється, і нове зобов`язання, яке виникає у сторін, не вказує на наміри сторін вчинити новацію, тобто припинити існуюче і замінити новим зобов`язанням свої правовідношення, що свідчить про те, що між сторонами не було досягнуто домовленості про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами (новацію), що відповідно до статті 604 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Отже, договір позики від 22 січня 2015 року та договір позики від 25 січня 2017 року підлягають дослідженню самостійно, тобто як два окремих договори.

12. Відповідачі у визначений сторонами строк своїх зобов`язань за договором позики від 22 січня 2015 року у повному обсязі не виконали та у них наявна заборгованість у розмірі 409 481,00 доларів США, тому позивач має право вимоги про стягнення із відповідачів у солідарному порядку такої заборгованості та процентів за прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 22 січня 2015 року. Разом з цим, позивач пропустив строк позовної давності на звернення до суду із такими вимогами, тому у даному випадку у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити, у зв`язку із пропуском позовної давності.

13. Позивач не довів факту отримання ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики від 25 січня 2017 року, що свідчить про фактичне не виконання позивачем зобов`язань за договором позики від 25 січня 2017 року та непередання грошових коштів ОСОБА_2 , а тому у даному випадку відсутні правові підстави для стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача грошових коштів за даним договором, оскільки договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

14. Також суд врахував, що у ОСОБА_4 не було повноважень на укладення від імені ОСОБА_2 договору позики від 25 січня 2017 року, оскільки відповідно до виданої ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 нотаріальної довіреності від

23 червня 2016 року, останній був уповноважений на укладення та підписання від імені ОСОБА_2 будь-яких кредитних договорів та договорів поруки з будь-якою банківською та/або фінансовою установою України за ціною та на умовах на його розсуд.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

15. У червні 2024 року представник ОСОБА_5 , який діє в інтересах

ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою нарішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

16. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), щодо застосування статті 267 ЦК України в розрізі права представника, який бере участь у справі на підставі ордера, заявляти від імені сторони про застосування наслідків спливу позовної давності.

17. Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції за заявою адвокатів відповідачів застосував наслідки спливу позовної давності та відмовив у задоволенні позову в повному обсязі, а суд апеляційної інстанції помилково визнав таке рішення законним і обґрунтованим.

18. Заявник зазначає, що оскаржувані судові рішення не ґрунтуються на нормах матеріального права, зокрема статті 267 ЦК України та статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також прийняті з порушенням норм процесуального права, визначених статтями 62, 64 ЦПК України.

19. Суб`єктами спірних правовідносин, наділеними правом заявляти про застосування позовної давності, є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

20. Проте матеріали справи не містять особистих заяв зазначених осіб про застосування наслідків спливу позовної давності.

21. Водночас відповідні заяви про застосування позовної давності були подані представниками відповідачів - адвокатом Бугай О. С. (в інтересах ОСОБА_2 ) та адвокатом Шаповаловим І. І. (в інтересах ОСОБА_3 ).

22. Надані на підтвердження повноважень адвокатів Бугай О. С. та Шаповалова І. І. ордери не містять відомостей про надання їм права заявляти від імені довірителів про застосування наслідків спливу позовної давності, що свідчить про відсутність у представників відповідних повноважень.

23. Документи, надані на підтвердження повноважень адвокатів, свідчать про надання ними виключно професійної правничої допомоги. Це дає підстави для висновку, що представникам відповідачів ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3) передано лише процесуальні права, якими сторони наділені під час здійснення судочинства.

24. Водночас право заявляти про застосування позовної давності передбачене нормами матеріального права (стаття 267 ЦК України), а не процесуального. Оскільки зазначене право є за своєю природою матеріальним, воно може бути делеговане представнику виключно у спосіб, передбачений цивільним законодавством: на підставі договору доручення шляхом видачі відповідної довіреності. Оскільки матеріали справи не містять довіреностей від фізичних осіб - відповідачів із відповідними повноваженнями, адвокати не мали права заявляти про сплив позовної давності від їхнього імені.

25. За відсутності у матеріалах справи нотаріально посвідченої довіреності, яка б прямо передбачала право представника (зокрема адвоката) заявляти від імені довірителя про застосування позовної давності, відповідні повноваження вважаються непереданими. Наявні в справі ордери підтверджують виключно повноваження щодо процесуального представництва (реалізацію прав, передбачених ЦПК України), проте не наділяють адвокатів правом розпоряджатися матеріальними правами відповідачів.

26. Таким чином, подані адвокатами заяви не можуть вважатися заявами «сторони у спорі» в розумінні статті 267 ЦК України. Враховуючи, що самі відповідачі

( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) особисто таких заяв не подавали, у судів нижчих інстанцій були відсутні правові підстави для застосування наслідків спливу позовної давності та відмови у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

27. У серпні 2024 року адвокатка Бугай О. С., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила оскаржувані судові рішення залишити без змін, а у задоволенні касаційної скарги відмовити.

28. Підстави для касаційного оскарження судових рішень у цій справі відсутні, оскільки доводи заявника щодо неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права є безпідставними та ґрунтуються на помилковому тлумаченні законодавства.

29. Суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно встановили обставини справи та правильно застосували норми права. Твердження заявника про неможливість подання заяви про застосування позовної давності адвокатом спростовується сталою практикою Верховного Суду. Зокрема, правовий висновок про те, що заява про застосування позовної давності може бути подана представником (адвокатом), викладений у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, від 24 квітня 2019 року у справі

№ 523/10225/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 10 серпня 2022 року у справі № 202/4233/16 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

30. Із зазначених постанов Верховного Суду формується цілком однозначний висновок: подання представником заяви про застосування наслідків спливу позовної давності прирівнюється до подання такої заяви самою стороною. Таким чином, доводи заявника про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права є необґрунтованими та повністю спростовуються сталою судовою практикою.

31. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (пункти 1 та 2 частини четвертої статті 62 ЦПК України).

32. Ордер, який видано відповідно до Закону № 5076-VI, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 9901/736/18.

33. Представник, який має повноваження на ведення справи у суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері (частини перша та друга статті 64 ЦПК України).

34. З огляду на викладене, якби довірителями було встановлено будь-які обмеження щодо обсягу представництва, адвокати зобов`язані були б зазначити про це в ордерах відповідно до вимог чинного законодавства. Оскільки надані суду ордери не містять застережень щодо обмеження повноважень, представники були наділені повним обсягом прав сторін, зокрема й правом заявляти про застосування наслідків спливу позовної давності.

35. У серпні 2024 року адвокат Шаповалов І. І., який діє в інтересах ОСОБА_3 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із відзивом на касаційну скаргу, в якій просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

36. Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій положення статті 267 ЦПК України і зазначає, що з вказаного приводу відсутній висновок Верховного Суду.

37. Проте з наведеними доводами заявника погодитися неможливо, оскільки вони прямо суперечать численним висновкам Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах.

38. Суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права, що регулюють інститут позовної давності, та з дотриманням процесуального закону прийняли відповідні заяви представників відповідачів. В інституті позовної давності норми матеріального та процесуального права є нерозривно пов`язаними, оскільки реалізація суб`єктивного матеріального права на захист від вимог позивача здійснюється виключно у процесуальній формі - шляхом подання відповідної заяви до суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

39. Верховний Суд ухвалою від 10 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Солом`янського районного суду міста Києва.

40. 01 серпня 2024 року цивільна справа № 760/34150/21 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

41. 22 січня 2015 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у борг позичальнику грошові кошти у розмірі 609 481,00 доларів США, що еквівалентно 12 311 516 грн за курсом покупки готівкового долара США, встановленим ПАТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США дорівнює 20,20 грн.)

42. Відповідно до пункту 2 договору позики від 22 січня 2015 року строк позики за цим договором складає один календарний рік. Зазначену вище суму грошей ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 готівкою у строк до

30 вересня 2015 року.

43. Факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 609 481,00 доларів США підтверджується розпискою, підписаною ОСОБА_2 .

44. 22 січня 2015 року ОСОБА_3 підписала заяву, якою надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на укладення з ОСОБА_1 договору позики на суму 609 481,00 доларів США, що еквівалентно 12 311 516 грн за курсом покупки готівкового долару США, встановленим ПАТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США дорівнює 20,20 грн) строком на вісім місяців. У заяві зазначено, що грошові кошти за вказаним договором набувалися у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у зв`язку з чим, ОСОБА_3 визнала себе солідарним боржником у разі невиконання її чоловіком ОСОБА_2 зобов`язання щодо повернення позики в строки встановлені договором позики, який укладено з ОСОБА_1 .

45. 22 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 2016/7 до договору позики від 22 січня 2015 року, відповідно до якої строк виконання зобов`язання за договором продовжено до 21 січня 2017 року, а також ОСОБА_2 підтвердив існування у нього заборгованості у розмірі

539 481,00 доларів США.

46. Відповідно до розписки від 22 січня 2016 року за підписом ОСОБА_2 останній підтвердив факт наявності у нього заборгованості за договором позики від 22 січня 2015 року у розмірі 539 481 доларів США.

47. 22 квітня 2016 року ОСОБА_3 підписала заяву, якою вона надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на укладення з ОСОБА_1 додаткової угоди № 2016/7 від 22 січня 2016 року до договору позики від 22 січня 2015 року та визнала наявний розмір заборгованості за договором позики від 22 січня 2015 року у розмірі 539 481 доларів США.

48. 25 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який діяв в

інтересах ОСОБА_2 , було підписано договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 409 481 доларів США.

49. Відповідно до пункту 2 цього договору ОСОБА_2 зобов`язувався повернути отримані ним у борг кошти у розмірі 409 481 доларів США до 01 червня 2020 року.

50. В пункті 8 договору позики від 25 січня 2017 року визначено, що сторонам відомий та зрозумілий зміст статей 1047 та 1048 ЦК України.

51. Згідно із пунктом 9 договору позики від 25 січня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стверджували один одному та повідомили зацікавленим у тому особам, що, зокрема, вони розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладенні договору відсутній обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ним; правочин вчиняється з наміром відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Позиція Верховного Суду

52. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

- якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

- якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

- якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

- якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

53. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

54. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

55. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

56. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

57. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

58. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

59. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

60. Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

61. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

62. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

63. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

64. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

65. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

66. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

67. Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

68. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

69. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

70. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

71. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження

№ 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

72. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

73. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України

від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі

№ 6-996цс17, у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

74. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (постанова Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі

№ 361/8807/18 (провадження № 61-2332св22)).

75. У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що в цій статті передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне.

76. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

77. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

78. У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 22 січня 2015 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у борг позичальнику грошові кошти у розмірі 609 481,00 доларів США, а також 25 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як представником за довіреністю в інтересах ОСОБА_2 , підписано договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 409 481,00 доларів США.

79. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначив, що договір позики від 25 січня 2017 року є договором новації, яким продовжено строк дії договору позики від 22 січня 2015 року - до 01 червня 2020 року.

80. Надаючи оцінку наведеним доводам позивача та визначаючи правову природу вказаних правочинів, суди виходили із такого.

81. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

82. В доктрині приватного права припинення зобов`язання обумовлюється дією правоприпиняючих юридичних фактів. Юридичні факти, що зумовлюють припинення зобов`язання, отримали назву підстав припинення. Припинення зобов`язання - це припинення правового зв`язку його суб`єктів, у яких припиняються суб`єктивні права і обов`язки, що складають зміст зобов`язальних правовідносин (постанова Верховного Суду від 24 січня 2023 року у справі № 161/13862/19 (провадження

№ 61-7868св21)).

83. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація) (абзац 1 частини другої статті 604 ЦК України).

84. Під новацією слід розуміти одну з підстав припинення зобов`язання, яка представляє собою домовленість сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (постанова Верховного Суду від 10 січня

2019 року у справі № 483/2085/16-ц (провадження № 61-33184св18)).

85. Зі змісту статі 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); є двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання.

86. Деякі з вищезазначених ознак новації одночасно є умовами її вчинення.

87. До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», про яку йдеться у частині другій статі 604 ЦК України, - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим.

88. Умови новації є необхідними і достатніми для вчинення новації.

89. Таким чином, новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.

90. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

91. Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу (постанова Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18 (провадження № 61-43444св18), постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 910/2389/23 (провадження

№ 12-14гс25).

92. Згідно з умовами договору позики від 25 січня 2017 року, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 409 481 доларів США.

93. Пунктом 1 вказаного договору визначено, що факт одержання коштів підтверджується розпискою, власноручно складеною позичальником у момент передачі суми позики.

94. Також пунктом 12 договору передбачено, що він набирає чинності та вважається укладеним з моменту передання грошових коштів. На підтвердження цього факту позичальник видає позикодавцеві розписку, складену в письмовій формі.

95. Умови зазначеного договору не містять посилань на первісне зобов`язання сторін (договір позики від 22 січня 2015 року), яке мало б припинитися, та не вказують на виникнення нового зобов`язання замість попереднього. Текст правочину не відображає наміру сторін вчинити новацію, тобто припинити існуюче правовідношення та замінити його новим.

96. Вказане свідчить про те, що між сторонами не було досягнуто домовленості про заміну первісного зобов`язання новим між тими самими суб`єктами (новацію), що згідно зі статтею 604 ЦК України є обов`язковою умовою для припинення зобов`язання у такий спосіб.

97. Суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку договорам позики від 22 січня 2015 року та від 25 січня 2017 року, правильно визначивши їх як два окремих та самостійних зобов`язання. Оскільки текст договору від 25 січня 2017 року не містить вказівки на припинення попереднього боргу та виникнення нового замість нього, підстави для кваліфікації цього правочину як новації в розумінні статті 604 ЦК України відсутні.

98. Що стосується договору позики від 22 січня 2015 року, то слід зазначити наступне.

99. 22 січня 2015 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти в розмірі 609 481 доларів США із зобов`язанням їх повернення у строк до 22 січня 2016 року. Факт отримання коштів підтверджується розпискою від 22 січня 2015 року, власноручно підписаною відповідачем.

100. Таким чином, позивач у повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором позики від 22 січня 2015 року, передавши відповідачу обумовлену суму коштів, що свідчить про укладення реального договору позики (стаття 1046 ЦК України).

101. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань щодо повернення позики (повернуто лише 70 000 доларів США), сторони уклали додаткову угоду від 22 січня 2016 року № 2016/7, якою строк виконання зобов`язання за основним договором було продовжено до 21 січня 2017 року.

102. Підписуючи вказану додаткову угоду та розписку від 22 січня 2016 року, відповідач ОСОБА_2 визнав та підтвердив, що залишок його заборгованості перед позивачем станом на дату підписання складає 539 481 доларів США.

103. Судами встановлено, що станом на 21 січня 2017 року (дата закінчення строку виконання зобов`язання за додатковою угодою) заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем за договором позики від 22 січня 2015 року склала 409 481 доларів США. Зазначений розмір боргу відповідачем не оспорювався.

104. Таким чином, у визначений сторонами строк ОСОБА_2 зобов`язання з повернення позики у повному обсязі не виконав, у зв`язку з чим у нього залишилася невиконана заборгованість у сумі 409 481 доларів США.

105. Крім того, встановивши, що ОСОБА_3 , будучи дружиною позичальника, надала письмову згоду на укладення договору позики від 22 січня 2015 року та підтвердила факт набуття отриманих коштів у спільну сумісну власність подружжя, суд першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про виникнення у неї солідарного обов`язку щодо виконання зобов`язань.

106. Суди дійшли обґрунтованого висновку, що відповідачі належним чином зобов`язання не виконали та у встановлений строк грошові кошти не повернули. У зв`язку з цим вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів суми заборгованості за договором позики, а також процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання, є доведеними та законними.

107. Разом з тим, представниками відповідачів до суду було подано заяви про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача.

108. Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

109. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

110. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

111. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).

112. У цій справі встановлено, що з урахуванням умов додаткових угод, зобов`язання за договором позики від 22 січня 2015 року ОСОБА_2 мав виконати у строк до 21 січня 2017 року включно.

113. Таким чином, право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання виникло у позивача 22 січня 2017 року. Перебіг трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України, закінчився 21 січня 2020 року.

114. Звернувшись до суду з даним позовом лише 17 грудня 2021 року, позивач пропустив встановлений законом трирічний строк позовної давності. Позивачем не було зазначено жодних поважних причин пропуску цього строку, які б свідчили про наявність об`єктивних та непереборних перешкод для своєчасного захисту свого порушеного права у межах визначеного законом строку.

115. Встановивши обґрунтованість позовних вимог по суті, проте констатувавши факт пропуску позивачем позовної давності, про застосування наслідків якої було заявлено стороною у спорі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

116. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення заборгованості за договором позики від 25 січня 2017 року, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з такого.

117. Оскільки відсутність у вказаному договорі ознак новації вже встановлена судами, то цей правочин підлягає кваліфікації як самостійний договір позики. За правилами статті 1046 ЦК України договір позики є реальним правочином і вважається укладеним лише з моменту передачі грошових коштів. Відсутність розписки, наявність якої прямо передбачена умовами самого договору, свідчить про недоведеність факту отримання коштів відповідачем. Таким чином, договір

від 25 січня 2017 року не породив для сторін відповідних прав та обов`язків.

118. Крім того, сторона позивача не заперечувала відсутність розписки, мотивуючи це тим, що договір від 25 січня 2017 року є договором новації, а отже, фізичної передачі готівкових коштів не відбувалося.

119. З огляду на зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій надали належну правову оцінку всім обставинам справи. Встановивши пропуск позовної давності за договором від 22 січня 2015 року та факт відсутності ознак новації та доказів передачі коштів за договором позики від 25 січня 2017 року, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

120. Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, подані адвокатами Бугай О. С. та Шаповаловим І. І. в інтересах відповідачів, є неналежними через відсутність у представників відповідних повноважень. Зазначені твердження заявника про те, що наявні в матеріалах справи ордери не надають адвокатам права робити такі заяви від імені довірителів, є безпідставними з огляду на таке.

121. Верховний Суд у постанові від 20 січня 2025 року у справі № 761/5870/24 (провадження № 61-5803сво24) вказав, що адвокат здійснює свою діяльність на підставі договору про надання правничої допомоги, а його повноваження можуть підтверджуватися ордером або довіреністю. Законодавство дозволяє використовувати сам договір як документ, що посвідчує повноваження адвоката, якщо відсутні відомості про припинення або зупинення його права на адвокатську діяльність. Ордер уважається належним підтвердженням повноважень адвоката, якщо він має фізичний чи електронний підпис або якщо він є додатком до електронно підписаного документа, без потреби в додатковому підписуванні самого ордера.

122. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 січня 2025 року у справі № 761/5870/24 (провадження

№ 61-5803сво24) вказав, що зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» випливає, що ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 КК України). Схожі за змістом правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18 (провадження № 11-989заі18), у постановах Верховного Суду

від 03 серпня 2020 року у справі № 428/3851/19, від 12 липня 2021 року у справі

№ 750/7902/20ц).

123. Матеріалами справи встановлено, що повноваження адвоката Бугай О. С. як представника ОСОБА_2 підтверджені ордером серії АХ № 1102047

від 12 вересня 2022 року. Зазначений ордер не містить застережень щодо обмеження повноважень представника на вчинення будь-яких процесуальних дій. Повноваження адвоката Шаповалова І. І. як представника ОСОБА_3 підтверджені ордером серії АХ № 1128462 від 28 квітня 2023 року. У вказаному ордері також відсутні застереження щодо обмеження прав представника на представництво інтересів довірителя.

124. Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що за відсутності в ордерах адвокатів Бугай О. С. та Шаповалова І. І. застережень щодо обмеження їхніх повноважень, останні були наділені повним обсягом прав сторін, яких вони представляють. Оскільки чинне законодавство та стала судова практика Верховного Суду прирівнюють подання заяви про застосування наслідків спливу позовної давності представником до подання такої заяви самою стороною, дії адвокатів у цій справі є правомірними. Отже, суди попередніх інстанцій обґрунтовано прийняли вказані заяви до розгляду та правильно застосували норми матеріального права, що спростовує доводи касаційної скарги про відсутність у представників відповідних повноважень.

125. Щодо доводів касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду стосовно застосування статті 267 ЦК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), колегія суддів зазначає таке.

126. Твердження заявника про те, що представник, який діє на підставі ордера, не наділений правом заявляти від імені сторони про застосування наслідків спливу позовної давності, повністю спростовується сталою судовою практикою.

127. Питання щодо правомірності подання представником відповідача заяви про застосування наслідків спливу позовної давності ніколи не ставилося під сумнів у сталій судовій практиці, адже таке право представника є невід`ємною складовою його повноважень щодо захисту інтересів довірителя в суді. Зазначене підтверджується, зокрема, правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 370/2321/23, від 20 лютого

2025 року у справі № 753/14744/23, від 18 грудня 2024 року у справі № 677/57/23; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі

№ 372/1036/15-ц, а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 січня 2025 року у справі № 390/25/22. Оскільки ордер є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката у повному обсязі (за відсутності в ньому застережень про обмеження).

128. Інших доводів, які б спростовували правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій або давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга не містить.

129. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.

130. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені позивачем у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

131. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

132. З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

133. Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

134. Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров