УХВАЛА

01 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 369/4523/24

провадження № 61-4103ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Проценка Миколи Миколайовича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Літвиненко Олексій Вікторович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Превентивна охорона», про поділ майна в натурі,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Літвиненко О. В. (далі - приватний виконавець Літвиненко О. В.), Товариство з обмеженою відповідальністю «Превентивна охорона» (далі - ТОВ «Превентивна охорона»), про поділ майна в натурі.

07 липня 2025 року до суду представником ОСОБА_2 - адвокатом Федоренком О. П. подано заяву про забезпечення позову.

Заява обґрунтована тим, що згідно з інформацією з Єдиного реєстру боржників від 27 лютого 2024 року, на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області про стягнення коштів з ОСОБА_3 , приватним виконавцем Літвиненком О. В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_1, за яким ОСОБА_3 є боржником.

У зв`язку з тим, що спільне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (адміністративна будівля площею 415,6 кв. м та земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:5098) належить їм на праві спільної часткової власності (по 1/2 кожному), але частки не виділені їм у натурі, тому існує високий ризик того, що в рамках відкритого виконавчого провадження № НОМЕР_2 приватним виконавцем може бути звернено стягнення на частку відповідача у спільному майні до моменту вирішення даної справи та виділення часток у натурі.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом позову у даній справі, а саме: нежитлову адміністративну будівлю загальною площею 415,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 та земельну ділянку площею 1,5 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, кадастровим номером: :04:001:5098, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, що є предметом позову.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня

2025 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Федоренка О. П. про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний виконавець Літвиненко О. В., ТОВ «Превентивна охорона», про поділ майна в натурі задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно, що є предметом позову у даній справі, а саме:

- нежитлову адміністративну будівлю загальною площею 415,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224;

- земельну ділянку площею 1,5 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, кадастровим номером: :04:001:5098, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, до набрання рішенням суду законної сили.

Не погоджуючись з ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2025 року, представник ОСОБА_1 (особи, яка не брала участь у справі) - адвокат Проценко М. М. та представник ОСОБА_3 - адвокат Цимбал В. І. подали апеляційні скарги.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Проценком М. М. та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Цимбалом В. І., залишено без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня

2025 року залишено без змін.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з наявності спору між сторонами, співмірності заходів забезпечення із позовними вимогами, а також врахував, що невжиття даного способу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та порушити права сторін у справі, тому дійшов висновку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

27 березня 2026 року представник ОСОБА_1 , особи яка не є стороною у справі, але подавала апеляційну скаргу, - адвокат Проценко О. М. через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року (надійшла до суду 30 березня 2026 року), в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішення судів попередніх інстанцій

є незаконними та необґрунтованими, винесеними при неповному з`ясуванні судами обставин, що мали значення для справи з неправильним застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Представник заявника вказує, що заява про забезпечення позову не містила жодних інших реальних доказів, що ОСОБА_4 , який є стягувачем у виконавчому провадженні, де боржником є ОСОБА_3 , чи приватним виконавцем Літвиненком О. В. вчиняються/вчинялися дії, направлені на реалізацію майна в межах виконавчого провадження (оцінка майна, передачу даного майна на реалізацію ДП «Сетам», оголошення торгів з реалізації майна).

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши зміст судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити

з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві

і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати

в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться

у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів

з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом

у залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову

у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не

є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду

від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду

в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого

є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Відповідно до частини десятої статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що заяву про забезпечення позову подано до суду позивачем після відкриття провадження у справі про поділ майна в натурі.

Позивач просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом позову у даній справі: нежитлову адміністративну будівлю загальною площею 415,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 та земельну ділянку площею 1,5 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, кадастровим номером: :04:001:5098, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24.

З обставин, викладених у позові та у заяві про забезпечення позову, вбачається, що сторони є співвласниками спірного майна (по 1/2 частині у кожного).

Суд апеляційної інстанції вірно відхилив доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Проценко М. М. про те, що заява про забезпечення позову не містила жодних інших реальних доказів, що ОСОБА_1 , як стягувачем у виконавчому провадженні, відповідачем ОСОБА_3 чи приватним виконавцем Літвиненком О. В. вчиняються/вчинялися дії направлені на реалізацію майна в межах виконавчого провадження, оскільки, як зазначали самі скаржники, накладення арешту перешкоджає примусовому виконанню рішення, не дає можливості приватному виконавцю Літвиненку О. В. у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 вживати будь-які дії з примусового виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2023 року у справі № 369/12438/23 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 7 706 357,97 грн та судового збору в розмірі 10 126,73 грн, та не дає можливості реалізувати майно, що є предметом судового спору у цій справі.

Враховуючи предмет позову, вартість нерухомого майна, суди попередніх інстанцій правильно вважали необхідними вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації

в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову

і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення у випадку, якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість позовних вимог, і призведе до виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

Відповідно до вимог абзацу шостого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду, правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з вимогами статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Проценка Миколи Миколайовича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня

2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Літвиненко Олексій Вікторович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Превентивна охорона», про поділ майна в натурі відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк