УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року

м. Київ

справа № 364/893/24

провадження № 61-16234ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Єдність», в інтересах якого діє адвокат Марценюк Леся Анатоліївна, на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 1 грудня 2025 року, ухвалену за результатами розгляду заяви Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Єдність», в інтересах якого діє адвокат Марценюк Леся Анатоліївна, про ухвалення додаткової постанови у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Єдність» про внесення змін до договору оренди землі,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Єдність»

(далі - СТОВ «Єдність») про внесення змін до договору оренди землі.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 18 липня 2025 року позов задоволено.

Визнано укладеною додаткову угоду № 1 до договору оренди земельної ділянки

від 30 серпня 2013 року (зареєстрований 18 вересня 2013 року, номер

запису 2532927), щодо земельної ділянки з кадастровим

номером :03:009:0015, площею 3,90 га, цільовим призначенням якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з часу набрання рішенням законної сили, на визначених в додатковій угоді умовах.

Додатковим рішенням Володарського районного суду Київської області від 5 серпня 2025 року стягнено зі СТОВ «Єдність» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19 000 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року апеляційну скаргу СТОВ «Єдність» задоволено. Рішення Володарського районного суду Київської області від 18 липня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову. Додаткове рішення Володарського районного суду Київської області від 5 серпня 2025 року скасовано.

14 листопада 2025 року СТОВ «Єдність» за допомогою підсистеми «Електронний суд» подало до Київського апеляційного суду заяву про ухвалення додаткової постанови, в якій просило стягнути з позивача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій в розмірі 86 000 грн.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 1 грудня 2025 року заяву СТОВ «Єдність» про ухвалення додаткової постанови задоволено частково.

Стягнено зі ОСОБА_1 на користь СТОВ «Єдність» витрати на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі 15 000 грн.

23 грудня 2025 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» до Верховного Суду подана касаційна скарга СТОВ «Єдність», в інтересах якого діє адвокат

Марценюк Л. А., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 1 грудня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2026 року касаційну скарг залишено без руху та встановлено строк для усунення її недоліку.

Роз`яснено, що у разі невиконання у встановлений судом строк вимог ухвали,

касаційний суд як підставу касаційного оскарженняпункт 3 частини другої

статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження не врахує.

20 лютого 2026 року СТОВ «Єдність» у підсистемі «Електронний суд» сформувало клопотання, зареєстроване судом 26 лютого 2026 року, зі місту якого встановлено, що підставою касаційного оскарження додаткової постанови апеляційного суду заявник визначив пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до частини дев`ятої статті 394 ЦПК України ухвалу про відкриття провадження у справі або про відмову у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє не пізніше ніж через двадцять днів з дня надходження касаційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Підставою касаційного оскарження додаткової постанови Київського апеляційного суду від 1 грудня 2025 року заявник у касаційній скарзі визначає порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18,

від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та у додатковій постанові

від 7 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, у постановах Верховного Суду

від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19, від 21 квітня 2021 року

у справі № 488/1363/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник вважає, що судом апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права не здійснено розподілу судових витрат. Також зазначає, що апеляційним судом необґрунтовано зменшено розмір судових витрат. Зауважує, що суд апеляційної інстанції не стягнув передбачений договором «гонорар успіху».

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності додаткової постанови суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції встановив, що у відзиві на позовну заяву, поданому до суду першої інстанції 26 грудня 2024 року, СТОВ «Єдність» заявлено про стягнення

зі ОСОБА_1 понесених судових витрат. Також у поданій апеляційній скарзі товариством заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі 87 816,80 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу суду надано договір від 2 грудня 2024 року № 17/24 про надання правничої допомоги, укладений ОСОБА_2 та СТОВ «Єдність».

Відповідно до пункту 1.1 зазначеного договору клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати професійну правничу допомогу у справі № 364/893/24

в обсязі та на умовах, передбачених договором.

Відповідно додатку № 1 до договору сторони узгодили обсяг наданих послуг, загальний розмір винагороди за надані послуги сторони фіксують в актах виконаних робіт.

Згідно з пунктом 1 акта виконаних робіт адвокат надав, а клієнт прийняв наступні послуги: складання відзиву на позовну заяву - 25 000 грн, участь у судовому розгляді справи в суді - 5 000 грн.

Згідно з платіжною інструкцією від 24 грудня 2024 року № 864980 СТОВ «Єдність» сплатило ОСОБА_2 30 000 грн за надання професійної правничої допомоги відповідно до договору від 2 грудня 2024 року № 17/24.

У заяві про ухвалення додаткової постанови відповідач просив стягнути з позивача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 87 816,80 грн, понесені в судах першої та апеляційної інстанцій.

Вказував, що заяву подано у межах строку, встановленого частиною восьмою

статті 141 ЦПК України. Крім того, заяву про розподіл судових витрат представником відповідача подано до закінчення судових дебатів у справі та попереджено суд про те, що відповідач у визначений процесуальним законом строк надасть суду докази на підтвердження відповідних судових витрат. Водночас докази витрат відповідача на професійну правничу допомогу долучено до матеріалів справи, також додатково надано суду докази сплати адвокату гонорару успіху у розмірі 15 000 грн.

Позивач подала заперечення на заяву про ухвалення додаткової постанови, в якій просила відмовити у задоволенні її вимог.

Апеляційний суд, враховуючи заперечення позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, вважав за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню зі ОСОБА_1 на користь СТОВ «Єдність»,

з 87 816,80 грн до 15 000 грн, оскільки вважав такий розмір співмірним зі складністю справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12

частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішеннях ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited v. Ukraine», від 26 лютого 2015 року та у справі «Baryshevsky v. Ukraine» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частиною першою статті 81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша

статті 182 ЦПК України).

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

Таким чином, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Такий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Як убачається з оскаржуваного судового рішення, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано договір про надання правничої допомоги № 17/24 від 2 грудня 2024 року, акт виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги, платіжну інструкцію про сплату адвокату 30 000 грн за надані послуги за договором.

Водночас позивач, заперечуючи щодо заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, подала відповідну заяву, доводів про необґрунтованість якої касаційна скарга не містить.

Застосовуючи критерій співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності відповідного заперечення іншої сторони, яка вказує на неспівмірність витрат і наводить відповідне обґрунтування, за потреби - з наданням доказів невідповідності заявлених витрат відповідним критеріям (постанови Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21, від 20 серпня 2021 року

у справі № 520/5311/2020, від 7 серпня 2018 року у справі № 916/1283/17).

Апеляційний суд, згідно з вимогами статті 137 ЦПК України, врахувавши правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, з дотриманням норм процесуального права дослідив наданівідповідачем доказивитрат на професійну правничу допомогу, врахував заперечення позивача та застосував критерії співмірності адвокатських витрат, їхньої реальності та розумності, відтак правомірно зменшив їх розмір

до 15 000 грн.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 19 лютого 2020 року

у справі № 755/9215/15-ц та у додатковій постанові від 7 липня 2021 року

у справі № 910/12876/19, у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2020 року

у справі № 910/13071/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17, касаційний суд відхиляє, оскільки апеляційним судом надано належну оцінку доказам, поданим на підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, враховано відповідні заперечення позивача та застосовані критерії співмірності, розумності та реальності таких витрат у цій справі, відтак відсутні підстави вважати, що оскаржуване судове рішення суперечить правовим висновкам, викладеним

у вказаних справах.

При цьому доводи заявника про те, що суд не здійснив розподіл судових витрат як того вимагає частина тринадцята статті 141 ЦПК України, спростовує зміст резолютивної частини додаткової постанови, відповідно до якої апеляційний суд відшкодував відповідачу витрати на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій.

Щодо доводів заявника про те, що апеляційний суд безпідставно не стягнув передбачений договором «гонорар успіху», то касаційний суд звертає увагу, що

Велика Палата Верховного Суду упостанові від 12 травня 2020 року

у справі № 904/4507/18, вирішуючи виключну правову проблему стосовно стягнення «гонорару успіху» як додаткової винагороди адвоката за досягнення позитивного рішення у справі, вказала, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

Принагідно звернути увагу, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).

Отже, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн, оскільки такий розмір відповідає критерію співмірності та розумної необхідності таких витрат з урахуванням складності справи та вчинених адвокатом дій, а також відповідає критерію справедливості та не призведе до надмірного збагачення відповідача.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції, натомість зводяться до незгоди заявника з наданою судом оцінкою доказів на підтвердження реальності та співмірності понесених витрат на професійну правничу допомогу, проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

У пункті 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року

у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» (заява № 48553/99) зазначено, що відповідно до прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 § 1, повинно тлумачитися в контексті преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним із основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав вважати додаткову постанову апеляційного суду незаконною.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при відшкодуванні стороні витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого

1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня

2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції ухвалив додаткове рішення відповідно до таких висновків, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою СТОВ «Єдність» на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 1 грудня 2025 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Єдність», в інтересах якого діє адвокат Марценюк Леся Анатоліївна, на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 1 грудня 2025 року, ухвалену за результатами розгляду заяви Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Єдність», в інтересах якого діє адвокат Марценюк Леся Анатоліївна, про ухвалення додаткової постанови у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Єдність» про внесення змін до договору оренди землі.

Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська