КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/1139/25 Головуючий у І інстанції Котенко Р.В.
Провадження №22-ц/824/6274/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 березня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Таргоній Д.О., Борисової О.В., Голуб С.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом в обгрунтування якого зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 19.11.2013 року по 16.11.2022 року. Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4 , місце проживання якої за рішеннням суду визначено із батьком.

Відповідачка не виконує обов`язок, покладений на неї судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року у справі № 753/14954/23 по сплаті аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вказував, що такі дії відповідачки носять свідомий та систематичний характер. При цьому відповідачка є працездатною особою, не має на утриманні інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних батьків, не має хронічних захворювань, що перешкоджають їй виконувати свій обов`язок щодо утримання дитини. Загальний розмір заборгованості зі сплати аліментів починаючи з 28 серпня 2023 року складає 66 287,62 грн.

З урахування зазнченого позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання доньки за період з грудня 2023 року по грудень 2024 року у розмірі 54 488,23 грн, а саме: 1 547,66 - за грудень 2023 року, 3 202,05 грн - за січень 2024 року, 4 749,71 грн - за лютий 2024 року, 5 336,75 грн - за березень 2024 року, 5 336,75 грн - за квітень 2024 року, 5 336,75 грн - за травень 2024 року, 5 336,75 грн - за червень 2024 року, 5 336,75 грн - за липень 2024 року, 5 336,75 грн - за серпень 2024 року, 5 336,75 грн - за вересень 2024 року, 4 162,67 грн - за жовтень 2024 року, 2 561,64 - за листопад 2024 року, 907,25 грн - за грудень 2024 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з грудня 2023 року по грудень 2024 року у розмірі 54 488,23 грн, а саме: 1 547,66 - за грудень 2023 року, 3 202,05 грн - за січень 2024 року, 4 749,71 грн - за лютий 2024 року, 5 336,75 грн - за березень 2024 року, 5 336,75 грн - за квітень 2024 року, 5 336,75 грн - за травень 2024 року, 5 336,75 грн - за червень 2024 року, 5 336,75 грн - за липень 2024 року, 5 336,75 грн - за серпень 2024 року, 5 336,75 грн - за вересень 2024 року, 4 162,67 грн - за жовтень 2024 року, 2 561,64 - за листопад 2024 року, 907,25 грн - за грудень 2024 року.

Стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити новесудове рішення про відмову у задоволені позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишились обгрунтовані та доведені у ході судового розгляду належними доказами заперечення відповідача щодо наявності у неї ряду тяжких, хронічних хвороб, які унеможливлюють працевлаштування, відсутність будь - яких доходів за останні роки, відсутність нерухомого та рухомого майна, часткову сплату аліментів, а також тривале та системне зловживання своїм правом позивачем. Судом першої інстанції жодним чином не мотивовано своє рішення про задоволення позовних вимог у цій частині.

На переконання апелянта, висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, є необгрунтованими та такими, що не відповідають практиці Верховного Суду.

Вказує на формальний підхід суду першої інстанції до розгляду справи, у якій суд, зосередившись виключно на арифметичному підрахунку заборгованості, фактично самоусунувся від дослідження ключової правової категорії -вини платника аліментів, без наявності якої застосування санкції у вигляді неустойки є недопустимим.

Також зазначила, що суд першої інстанції, попри надані нею докази тяжкого та тривалого погіршення стану здоров`я, відсутності доходів, об`єктивної неможливості працевлаштування та фактичного існування виключно за рахунок сторонньої допомоги, дійшов висновків, які не відповідають ані фактичним обставинам справи, ані усталеній практиці Верховного Суду щодо застосування ст. 196 СК України.

Відповідачка наголошує, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, а тому у неї, як у платника аліментів, відсутня вина у виникненні заборгованості і підстави стягувати з неї неустойку (пеню) відсутні. Вважає, що судом першої інстанції проігноровано, що відповідачка з жовтня 2023 року існує виключно лише за кошти, надані її мамою, яких (коштів) вистачає лише на лікування хронічних хвороб та їх ускладнень, оплату комунальних послуг та на харчування.

Крім того вказала, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що позивач намагається двічі стягнути суму неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини у розмірі 25 852,00 грн за той же самий період з 28 серпня 2023 року по 29 лютого 2024 року включно, що як чітко роз`яснив ВС є недопустимим та незаконним, оскільки позивач вже звертався до суду з іншим позовом до відповідача про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини за вказаний період.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти викладених відповідачем доводів, вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність. Рішення суду просить залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Вказує, що матеріалами справи повністю підтверджено ухилення відповідача від сплати аліментів, неналежного виконання нею свого обов`язку щодо утримання дитини.

Звертає увагу на те, що відповідач була обізнана про розгляд справи судом першої інстанції, проте обрала стратегію процесуальної пасивності, а тому її заперечення проти наданих позивачем розрахунків є неспроможними.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині його оскарження та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; якрозподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно судового наказу Дарницького районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року у справі № 753/14954/23 з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 28 серпня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою головного державного виконавця Дарницького ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 25 вересня 2023 року відкрито виконавче провадження №72855278 з виконання вищевказаного судовго наказу.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, наданого Дарницьким ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) 13 січня 2025 року, сума нарахованих аліментів з 28 серпня 2023 року по 31 грудня 2023 року становить 17 644,48 грн, з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - 64 041,00 грн, сплачено аліментів за вказаний період у сумі 15 397,86 грн, відтак, заборгованість по сплаті аліментів станом на 01 січня 2025 року складає 66 287,62 грн.

Часткова сплата відповідачем аліментів у сумі 15 397,86 грн підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами та визнається сторонами.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції встановив, що розмір неустойки (пені) за спірний період значно перевищує сукупний розмір заборгованості за аліментами, врахував загальні засади справедливості та розумності регулювання сімейних відносин, а також те, що пеня не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, з урахуванням положень статті 196 СК України дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 54 488,23 грн, а саме: 1 547,66 - за грудень 2023 року, 3 202,05 грн - за січень 2024 року, 4 749,71 грн - за лютий 2024 року, 5 336,75 грн - за березень 2024 року, 5 336,75 грн - за квітень 2024 року, 5 336,75 грн - за травень 2024 року, 5 336,75 грн - за червень 2024 року, 5 336,75 грн - за липень 2024 року, 5 336,75 грн - за серпень 2024 року, 5 336,75 грн - за вересень 2024 року, 4 162,67 грн - за жовтень 2024 року, 2 561,64 - за листопад 2024 року, 907,25 грн - за грудень 2024 року, є законними та обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Ч. 1 та 2 ст. 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23) зазначено, що положенняЦК Українисубсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадків, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства.

Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні.

Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2019 року в справі № 333/6020/16-ц розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуютьсяз першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 %. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правилаі починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховуєтьсяз урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

У ч. 1 ст. 196 СК України максимальну межу для пені, передбачивши, що розмір пені не повинен перевищувати розміру заборгованості, на яку вона нараховується. Окрім цього в сфері судового розсуду перебуває вирішення питання про зменшення пені (ч. 2 ст. 196 СК України).

Тобто, алгоритм визначення розміру пені, який підлягає стягненню на користь одержувача аліментів, полягає в наступному: спочатку, з урахуванням максимальної межі, визначається пеня; після цього з`ясовується чи є підстави для її зменшення. При вирішенні питання про стягнення пені (ст. 196 СК України) законодавець надає суду право зменшувати розмір пені, а не звільняти платника аліментів від її сплати.

Тлумачення ч. 2 ст. 196 СК Українисвідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох підстав, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Суд при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки враховує матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів.

Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстав для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів.

Визначення справедливого та розумного розміру пені при застосуванні конструкції зменшення розміру пені належить до суддівського розсуду. Суд має забезпечити, щоб зменшення пені не порушувало права одержувача аліментів, але водночас не створювало надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Пеня має бути співмірною з правопорушенням (зокрема, прострочення, невиконанням зобов`язань, наявність/відсутність часткової оплати). Розмір пені має залишатися співмірним із розміром основного зобов`язання, тому суд не може зменшувати пеню до такої міри, що виключала б її роль як «стимулу» для своєчасного виконання аліментних зобов`язань.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 725/4115/21 (провадження № 61-7782св24), від 18 квітня 2025 року у справі № 932/541/23 (провадження № 61-185св25).

При цьому, неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (рішення Конституційного Суду України від 11 липня2013 року № 7-рп/2013).

Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанови Верховного Судувід 02 листопада 2022 року у справі № 910/14591/21, від 25 липня 2024 року у справі № 922/4750/23).

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьоїстатті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявниху справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України).

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, п. 3 ч. 1 ст. 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами,а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

У справі, яка переглядається, судом не встановлено підстав для звільнення відповідача від сплати пені за несвоєчасну сплату аліментів, оскільки належними та допустими доказами підтверджено, що заборгованість по сплаті аліментів виникла з вини відповідача, яка не виконала належним чином свого обов`язку по сплаті аліментів на утримання дитини. Доказів протилежного суду не надано.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач вказує, що наявність заборгованості по сплаті аліментів виникла на підставі тяжких, хронічних хвороб у неї, що унеможливлює працевлаштування та отримання доходу, проте належних та допустимих доказів на підтвердження своєї непрацездатності відповідач суду не надала.

Так, із епікризу, виданого 05 травня 2023 року Державною медико-санітарною установою «Психіатрична лікарня м. Бєльці», судом встановлено, що відповідач була госпіталізована у вказаний заклад 15 квітня 2023 року та виписана 05 травня 2023 року. Клінічний діагноз - поліморфний психотичний розлад із симптомами шизофренії, параноїчний синдром.

Відповідно до рекомендацій, що містяться в епікризі, виданому 05 травня 2023 року Державною медико-санітарною установою «Психіатрична лікарня м. Бєльці», відповідачурекомендовано щадний режим діяльності.

Згідно довідок медичного центра «Добробут» від 06 червня 2023 року, 20 червня 2023 року відповідач зверталась за консультацією психіатра, листок непрацездатності не потребувала.

Згідно з консультативним висновком ЛОР-лікаря медичного центра «Добробут» від 28 лютого 2024 року відповідачу встановлено клінічний діагноз «Хронічна двобічна нейросенсорна втрата слуху, алергічний риніт неуточнений, невралгія трійчастого нерва зліва 1-ї гілки».

Відповідно до інформаційної довідки з електронної системи охорони здоров`я від 10 травня 2024 року період непрацездатності відповідачки на підставі висновку лікаря-психіатра КНП «Медичний центр реабілітації та паліативної допомоги» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) складав з 10 травня 2024 року по 17 травня 2024 року.

Суд першої інстанції вірно вважав, що у жодному з призначених лікувань або рекомендацій пацієнту (відповідачу) не міститься заборона на трудову діяльність.

Доводи відповідача щодо неможливості працювати спростовуються також і тією обставиною, що у той час коли згідно із твердженнями відповідача вона не взмозі була здійснювати трудову діяльність у зв`язку із хворобами, остання 29 вересня 2024 року зареєструвалась як фізична особа-підприємець з основним видом діяльності - виробництво ювелірних і подібних виробів.

При цьому неотримання доходів від підприємницької діяльності, а також небажання відповідача влаштуватися на роботу з відповідним її стану здоров`я навантаженням та обов`язками, не може свідчити про відсутність її вини в утворенні заборгованості зі сплати аліментів.

Посилаючись на відсутність можливості сплачувати аліменти у визначеному судовим наказом розмірі, відповідачка не зверталася до суду із відповідними позовами про зменшення розміру аліментів та звільнення її відсплати аліментів.

Суд першої інстанції слушно вважав, що посилаючись на скрутний матеріальний стан у більшості випадків відповідач зверталась до приватних медичних установ, що надають медичні послуги за плату, у той час як відповідно до чинного законодавства України вона мала змогу отримати медичні послуги у комунальних некомерційних медичних закладах на безоплатній основі.

Безпідставними є також доводи відповідача щодо подвійного стягнення з неї неустойки за один й той самий період, з огляду на те, що розраховуючи пеню за грудень 2023 року, січень 2024 року, лютий 2024 року позивач врахував, що частково пеню за вказані місяці він просив стягнути у справі № 753/5123/24. Оскільки у справі № 753/5123/24 позивач просив стягнути пеню у розмірі 3 789,09 грн, то у цій справі, враховуючи, що заборгованість з аліментів у цей місяць складала 5 336,75 грн, пеня складає 1 547,66 грн. У січні 2024 року, з урахуванням вимоги про стягнення пені у справі № 753/5123/24 у розмірі 2 134,70 грн та наявної заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 5 336,75 грн, пеня складає 3 202,05 грн. У лютому 2024 року, з урахуванням вимоги про стягнення пені у справі № 753/5123/24 у розмірі 2 134,70 грн та наявної заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 5 336,75 грн, пеня складає 4 749,71 грн.

Відповідач у свою чергу не спростувала наданий позивачем розмір пені (неустойки) за несовєчасну сплату аліментів та наданий позивачем розрахунок. Власносного розрахунку відповідач суду не надала.

Судом першої інстанції було здійснено перевірку розрахунок заборгованості неустойки (пені) з урахуванням висновківВеликої Палати Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) та встановив, що він відповідає вимогам чинного законодавства,та відповідачем вказаний розрахунок жодними доказами не спростований.

Доказів вжиття відповідачем всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів на утримання своєї доньки, остання не надала.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів не може взяти їх до уваги, як підставу для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки такі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не є обґрунтованими.

Тягар доказування покладено на сторони, що забезпечує реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видасться вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах №910/18036/17 від 02 жовтня 2018

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання заявника на загальні висновки у постанові Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення, оскільки фактичні обставини у наведеній як приклад справі відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у відповідних постановах Верховного Суду відрізняються від обставину цій справі, що переглядається в апеляційному порядку, тому немає підстав вважати, що суд ухвалив судоверішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У справах, на які посилалася заявник, суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Загалом доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення позивачем норм закону, були предметом розгляду суду першої інстанції, який надано належну оцінку та обґрунтовано відхилено заперечення відповідача проти заявлених позивачем вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, тому судові витрати відповідача по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню позивачем.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: О. В. Борисова

С.А. Голуб