Справа № 545/4681/25
Провадження № 2/545/37/26
"30" березня 2026 р. м. Полтава
Полтавський районний суд Полтавської області у складі
головуючого судді Зуб Т.О.,
за участю секретаря судового засідання Пінчук З.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову- Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві Державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що 20.02.2015 року між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 266. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва № 755/1299/18 від 31.05.2018 року шлюб між було розірвано. Після розірвання шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 існувала домовленість, що донька буде проживати разом з нею. Проте, стало відомо, що фактично дитина зареєстрована та проживає з бабусею відповідачки в с. Лукищина Полтавського району Полтавської області. ОСОБА_1 кожен місяць перераховував кошти на карту бабусі на утримання доньки, поки дитина ходила там в садочок. Коли ОСОБА_4 виповнилося 6 років, то забрав її до себе в м. Київ, де вона вступила до ліцею № 290 м. Києва, оскільки мати не виявила бажання займатися своєю донькою, її навчанням та вихованням. Фактично відповідачка контактувала з донькою один два рази на рік. 19.08.2021 року ОСОБА_5 одружився вдруге, та у Софії гарні та теплі відносини з його дружиною. У 2024 році з ОСОБА_2 дійшли згоди про те, що ОСОБА_4 буде проживати з нею, та і сама донька виявляла таке бажання. Домовилися, що він привезе доньку до м. Вишгород, де проживала сестра ОСОБА_2 , а відповідачка забере її жити до себе. Проте, остання цього не зробила, але продовжує спроби повернути дитину, на що він категорично заперечує, оскільки ним створені належні умови проживання для доньки. Вважає, що така невизначена та незрозуміла поведінка відповідачки шкодить найкращим інтересам ОСОБА_4 та її емоційній стабільності, крім того місце проживання доньки зареєстроване в с. Лукищина Полтавського району, і без згоди матері він не має можливості зареєструвати доньку за своїм місцем проживання. ОСОБА_1 займає посаду бортпровідника Департаменту екіпажів пасажирської кабіни по теперішній час, має постійний дохід, достатній для утримання дитини. Домовитися з відповідачкою щодо визначення місця проживання доньки ОСОБА_4 неможливо, остання хоче проживати з ним, має гарні стосунки з дружиною позивача, забезпечена всім необхідним як для проживання так і для навчання.
Враховуючи вищенаведене, просить визначити з ним місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем його проживання; стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття.
Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 22.10.2025 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 23.02.2026 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.
В судове засідання сторони не з`явилися.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Калько В.В. надала заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 в судові засідання двічі не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзив на позов не надала. Причини неявки суду невідомі.
Представник третьої особи- Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві Державної адміністрації надав висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини з позивачем.
Керуючись ст. 280 ЦПК України, суд, ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наданих доказів.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 20.02.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 266, та розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва № 755/1299/18 від 31.05.2018 року (а.с. 15-17).
Від вказаного шлюбу мають доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18).
Як зазначає позивач, після розірвання шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 існувала домовленість, що донька буде проживати разом з нею, але фактично дитина зареєстрована та проживала з бабусею відповідачки в с. Лукищина Полтавського району Полтавської області. Коли ОСОБА_4 виповнилося 6 років, то ОСОБА_1 забрав її до себе в м. Київ. Згідно довідки № 251 від 26.08.2025 року ОСОБА_6 з 01.09.2021р. по 14.08.2024р. здобувала освіту у ліцеї № 290 м. Києва. Мати дитини жодного разу не приходила до гімназії, успіхами дитини та навчанням не цікавилася (а.с. 26).
Згідно довідки № 756 від 12.08.2025р., виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Дарницького району м. Києва, малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спостерігалась лікарем-педіатром Центру 29.11.2022 по 22.08.2024. Адреса проживання дитини, зазначена в декларації: АДРЕСА_1 . Згідно з наявною медичною документацією Форми- 112/о, ОСОБА_6 відвідує лікаря- педіатра з метою профілактичного огляду, лікування захворювань виключно у супроводі батька ОСОБА_1 . Мати ОСОБА_2 з приводу стану здоров`я дитини ОСОБА_7 до лікарів Центру не зверталась (а.с. 19).
Згідно Акту умов обстеження проживання від 24.12.2025 року ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом з батьком та його сім`єю. Для дитини створені всі належні умови для навчання та розвитку. Дитина рідко спілкується зі своєю матір`ю по телефону (а.с. 85).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.
Згідно ч. 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини.
З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі- Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
При цьому, відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, тощо, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Згідно Висновку Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві Державної адміністрації № 101-891 від 30.01.2026 року встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на сьогодні проживає разом із батьком, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , де для проживання, розвитку та навчання дитини створено належні умови, про що працівниками служби складено відповідний акт від 24.12.2025. 3'ясовано, що батько працює, має дохід для утримання та забезпечення дитини. Мати дитини, ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , на сьогодні перебуває за межами України. Питання щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було розглянуто на засіданні комісії з питань початку повномасштабного вторгнення захисту прав дитини райдержадміністрації (далі- комісія) 22.01.2026, на якому були присутні батько дитини та дитина.
ОСОБА_1 зазначив, що після розірвання шлюбу за домовленістю між ним та матір`ю дитини, донька залишилась проживати з останньою. Згодом виявилось, що фактично дитина перебувала у баби, яка і займалась вихованням та доглядом за нею, місцезнаходження матері було невідоме.
Батько щомісячно надавав кошти на утримання доньки. По досягненню дитиною шестирічного віку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почала проживати разом з батьком, який самостійно займався вихованням дитини, влаштував до ліцею № 290 м. Києва, де дитина навчалася у період з 01.09.2021 по 14.08.2024 (згідно з довідкою навчального закладу). У 2024 році батьки вкотре дійшли згоди, що дитина буде проживати з матір`ю. ОСОБА_1 за домовленістю з ОСОБА_2 відвіз дитину до міста Вишгород Київської області, де проживала сестра останньої, в подальшому мати дитини повинна була забрати ОСОБА_4 . Як виявилось пізніше, ОСОБА_2 , перебуваючи за межами України, не приїхала і не забрала дитину. Тому, ОСОБА_1 прийняв рішення забрати доньку до себе для подальшого сумісного проживання, де вона проживає (перебуває) на сьогоднішній день. Батько піклується про стан та здоров`я дитини (декларація від 04.08.2025 з Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Дарницького району м. Києва), її утримання, виховання, розвиток та навчання. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в Вишгородському ліцеї «Сузір`я» Вишгородської міської ради. Батько вважає, що в інтересах доньки, їй краще проживати разом з ним.
ОСОБА_2 у своєму письмовому поясненні від 06.01.2026 зазначила, що заперечує щодо проживання доньки з батьком. Як стверджує остання, ОСОБА_1 протягом тривалого часу не цікавився та не брав участі у вихованні дитини. За день до російської федерації на територію України ОСОБА_1 забрав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на святкові дні. Після вторгнення російської федерації в Україну батько, не повідомивши матір, вивіз доньку, до міста Ірпінь Київської області, а згодом разом з дитиною та родиною виїхав до Французької Республіки. Після повернення дитини на територію України, за домовленістю між батьками, ОСОБА_1 передав доньку сестрі матері (тітці дитини), оскільки на той час остання проживала (перебувала) за межами України, а саме в Королівстві Іспанія. На сьогодні у матері немає можливості забрати дитину, тому вона вважає, що дитині буде краще проживати з тіткою, поки не з`явиться нагода забрати дитину до себе. Мати вважає, що в інтересах доньки, їй краще проживати разом з нею.
На засіданні комісії було заслухано думку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка повідомила, що хоче проживати з батьком та його родиною, з матір`ю спілкується по телефону, але остання телефонує рідко.
Вивчивши матеріали справи, враховуючи рекомендації комісії (протокол
від 22.01.2026 № 2), з метою забезпечення прав та інтересів дитини, з урахуванням думки останньої райдержадміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 (а.с. 82-84).
Враховуючи викладене, діючи в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , для забезпечення її повного гармонійного, духовного, морального і фізичного розвитку, а також те, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме її інтересам, суд приходить до висновку про задоволення в цій частині позовних вимог ОСОБА_1 та визначення місця проживання дитини на даний час разом з ним.
Частиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.
Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.
Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції; Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність.
Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до вимог ч. 1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Крім цього, судом роз`яснюється, що відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Також позивач не позбавлений в майбутньому звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь матеріальної допомоги на лікування та/або навчання дитини в порядку ст. 185 СК України або збільшення розміру аліментів згідно зі ст. 192 СК України.
Суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (ст. 430 ЦПК України).
В даному випадку норми закону передбачають обов`язковість батьків утримувати своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Неповнолітня дитина сторін проживає разом з батьком- позивачем по справі, та перебуває на його утриманні, протилежного суду не надано, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
Згідно ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову- Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві Державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини- задовольнити.
Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання останнього.
Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткових мінімуму на одну дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 16.10.2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.
Рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах платежу за один місяць.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд- якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Т. О. Зуб